ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4883/26 Справа № 214/693/26 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ковтун Н.Г. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2026 року м.Кривий Ріг

Справа № 214/693/26

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.
секретар судового засідання - Матвійчук Ю.К.

сторони:
позивачка –  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 , 

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 на ухвалу Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 лютого 2026 року, яка постановлена суддею  Ковтун Н.Г.у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 04 лютого 2026 року, -

В С Т А Н О В И В :

У січні 2026 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про скасування договру дарування із повереннням подарунка, на підставі статті 727 ЦПК України.
Просила суд: скасувати договір дарування двокімнатної квартири на 4 поверсі 9-ти поверхового житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі ст.727 ЦК України у зв`язку з аморальною та недобросовісною поведінкою обдарованого, що створює загрозу життю, здоров`ю, гідності та правам дарувальника; зобов`язати відповідача повернути дарунок – зазначену квартиру – дарувальнику у стані, що відповідає умовам, у яких вона перебувала на момент передачі; визнати дії відповідача аморальними та недобросовісними, що порушують права, свободи та інтереси позивача, зокрема встановлення відеосопостереження без згоди, маніпуляції електропостачанням, заволодіння документами та майном, фізичне насильство, не допуск сім`ї дарувальника до житла, несанкціонований доступ до електронного суду та створення відмови від позову, передачу або відчуження майна третім особам під час судового спору.
Ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 лютого 2026 року відмовлено у відкритті провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.
В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та позбавлення позивачки доступу до правосуддя. 
Наполягає на тому, що суд першої інстанції ухвалою відмовив у відкритті провадження, пославшись на п.3 ч.1 ст.186 ЦПК України, мотивуючи тим, що існує справа №214/6638/25 (про визнання договору недійсним), яка перебуває на апеляційному розгляді. Вказана ухвала суду не аналізує юридичні відмінності предмета та підстав нового позову, фактично судом формально застосовано положення ст.186 ЦПК України. 
Справи стосуються одного майна і одних сторін, але предмет та підстави різні: №214/6638/25 - недійсність договору через дефект волі на момент укладення договору (ст. 203, 215, 229 ЦК України), а поточний позов — розірвання договору через умисні протиправні дії обдарованого після укладення договору (ст.727 ЦК України). Вказує, що Верховний Суд України у постановах від 03.07.2019 у справі №643/7558/16-ц та від 22.09.2021 у справі №761/26635/19 дійшов висновку, що різний спосіб захисту виключає тотожність предмета, навіть при тих самих сторонах.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Позивачкою  ОСОБА_1 надано суду додаткові пояснення до апеляційної скарги.
Відповідачем ОСОБА_2 надано заперечення проти додаткових пояснень, заяви про визнання таких дій позивачки ОСОБА_1 зловживанням процесуальними правами та про встановлення факту використання електронного цифрового підпису позивачки ОСОБА_1 сторонньою особою. 
Згідно  ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, узв?язку з чим колегією суддів не приймаються до уваги подані позивачкою ОСОБА_1 додаткові пояснення та заперчення відповідача ОСОБА_2 .
Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду, в судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.
Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.
Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.
Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції керувався п.3 ч.1 ст.186 ЦПК України та виходив з того, що в провадженні Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним (справа № 214/6638/25), тобто, справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет із тих самих підстав, рішення у якій, на дату звернення позивачки до суду з даним позовом, не набрало законної сили та ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 13 січня 2026 року відкрито апеляційне провадження у вищевказаній справі..
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
У пункті 3.4 вказаного Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 зазначено, що виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України, охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою. Одним з проявів верховенства права, – підкреслюється у підпункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004, – є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються.
З огляду на приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
Тобто, інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких – не допустити судовий процес у безладний рух.
Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).
У справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії»).
ЄСПЛ зазначав, що право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (§ 22, рішення ЄСПЛ у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03).
Згідно зі сталою практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на доступ до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.
ЄСПЛ розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, – доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Відмовляючи у відкритті провадження у даній справі, суд керувався пунктом 3 частини першої статті 186 ЦПК України, якою передбачено, що суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. 
Так, судом першої інстанції встановлено, що в провадженні Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним (суддя Сіденко С.І. справа № 214/6638/25).
29 грудня 2025 року судом винесено рішення, відповідно до якого відмовлено у задоволенні позовних вимог.
При цьому, в описовій частині вказаного рішення суду зазначено, що позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17 листопада 2023 року ОСОБА_1 уповноважила громадянина України ОСОБА_3 бути її представником з усіма необхідними повноваженнями з питань розпорядження її майном, зокрема, щодо двокімнатної квартири на 4 поверсі 9-ти поверхового житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
На підставі зазначеної довіреності на ім`я ОСОБА_2 була здійснена відповідна юридична дія та подарована вказана двокімнатна квартира. Однак, до укладення договору дарування, відповідач ОСОБА_2 почав систематично принижувати гідність позивачки, висловлювався на її адресу нецензурно, погрожував та спричинив фізичне насилля, неодноразово виганяв її з житла, а також вчиняв психологічний тиск, тому позивачка вважає, що відповідний договір дарування підлягає скасуванню.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 13 січня 2026 року відкрито апеляційне провадження у вищевказаній справі.
Отже, судом першої інстанції було вірно враховано, що предметом позову, як у справі № 214/6638/25, так і у справі №214/693/26, є скасування договору дарування, у зв?язку із вчиненням обдарованим неправомірних дій по відношенню до дарувальниці ОСОБА_1 , тобто предмет позову по суті є тотожним.
Оскільки, станом на час подання даного позову, у провадженні Дніпровського апеляційного суду перебувала справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у відкритті провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 186 ЦПК України. 
З урахуванням наведеного та меж перегляду справи судом апеляційної інстанції, оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, як таке, що прийнято з дотриманням вимог ЦПК України, а апеляційна скарга – залишенню без задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 лютого 2026 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 квітня 2026 року.

Головуючий: 

Судді: