СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року м. Харків Справа № 922/2683/25 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:головуючий суддя Жельне С.Ч., суддя Тихий П.В. , суддя Гребенюк Н.В.
за участю секретаря судового засідання Федоровій Т.О. 
за участю представників сторін,
прокурора –Зливка К.О.
1-го позивача –не з`явився; 
2-го позивача – не з`явився;
відповідача - не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агроном» (вх. №2882Х/1) 
на рішення  господарського суду Харківської області від 02.12.2025 у справі № 922/2683/25, ухвалене в приміщенні господарського суду Харківської області (суддя Аріт К.В.), повний текст якого складено 10.12.2025 року 
за позовом 	Керівника Богодухівської окружної прокуратури Харківської області, м.Богодухів, в інтересах держави, в особі: 1. Харківської обласної військової (державної) адміністрації, м. Харків 2. Державної екологічної інспекції у Харківській області, м. Харків	
до 	Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агроном», село Гонтів Яр Харківської обл. 	
про 	зобов`язання вчинити певні дії 	

ВСТАНОВИВ:
Рішенням господарського суду Харківської області від 02.12.2025 року у справі позов задоволено повністю; зобов`язано Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Агроном» відповідно до вимог чинного законодавства України забезпечити організацію, проведення робіт із винесення меж гідрологічного заказника місцевого значення «Іллюхівський» загальною площею 110га, який знаходиться на землях СТОВ «Агроном», та закріплення його меж в натурі (на місцевості); стягнуто з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агроном» на користь Харківської обласної прокуратури 2422,40 грн. судового збору.
Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Агроном» з рішенням господарського суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Східного апеляційного господарського суду через систему «Електронний суд» з апеляційною скаргою в електронній формі, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 02.12.2025 року у справі та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 
Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на таке.
Апелянт вважає, що ані рішенням Харківської обласної ради від 17.11.1998, ані охоронним зобов`язанням не встановлюється обов`язку СТОВ «Агроном» провести роботи із винесення меж гідрологічного заказника та закріплення його меж в натурі (на місцевості).
На думку апелянта, прокурор може звернутись з позовом лише у разі обґрунтованого та доведеного порушення інтересів держави, втім у спірних правовідносинах прокурором не доведено які підстави для звернення до суду та які докази порушення інтересів держави.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, суддею – доповідачем визначено суддю Жельне С.Ч. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Жельне С.Ч., суддя Тихий П.В., суддя Гребенюк Н.В.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 02.01.2026 апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агроном» на рішення  господарського суду Харківської області від 02.12.2025 у справі № 922/2683/25 залишено без руху; Сільськогосподарському товариству з обмеженою відповідальністю «Агроном» ухвалено усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху; розяснено Сільськогосподарському товариству з обмеженою відповідальністю «Агроном», що при невиконанні вимог даної ухвали, апеляційна скарга вважається неподаною та повертається апелянту.
12.01.2026 на адресу суду від апелянта надійшла заява про усунення недоліків, на виконання ухвали Східного апеляційного господарського суду від 02.01.206.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 14.01.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агроном» на рішення   господарського суду Харківської області від 02.12.2025 року у справі № 922/2683/25; учасникам справи встановлено строк - не пізніше 15 днів з моменту вручення даної ухвали, протягом якого вони мають право подати відзив на апеляційну скаргу, який повинен відповідати вимогам ч.2 статті 263 Господарського процесуального кодексу України, з доказами надсилання його апелянту; призначено справу № 922/2683/25 до розгляду на "11" лютого 2026  о 14:15 год. у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, пр. Незалежності, 13, 1-й поверх, зал судового засідання №132; витребувано з господарського суду Харківської області матеріали справи № 922/2683/25.
16.01.2026 на адресу суду від Харківської обласної військової (державної) адміністрації надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення господарського суду першої інстанції залишити без змін. В обґрунтування своєї правової позиції 1-й позивач зазначає на те, що у спірних правовідносинах обов`язок щодо взяття під охорону заповідного об`єкта (гідрологічний заказник місцевого значення «Іллюхівський») і зобов`язання зберігати його та дотримуватися вимог щодо використання території (об`єкта) природно-заповідного фонду згідно із ст. 40 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», а також провести відмежування заповідного об`єкта в натурі, оформлення його природоохоронною наочністю, нанесення на планово-картографічні матеріали, для відповідача передбачено безпосередньо самим охоронним зобов`язанням.
20.01.2026 на адресу суду від Харківської обласної прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення господарського суду першої інстанції залишити без змін.
Прокурор вказує на те, що саме на СТОВ «Агроном» покладено обов`язок із організації проведення робіт із винесення меж гідрологічного заказника місцевого значення «Іллюхівський`та закріплення їх в натурі (на місцевості).
За наявності органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист інтересів держави саме у спірних правовідносинах, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо цей компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо, чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
А отже, на думку прокурора, звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання щодо належного забезпечення збереження об`єктів природно заповідного фонду, оскільки пасивна поведінка позивача такому відновленню не сприяє.
29.01.2026 на адресу суду від Державної екологічної інспекції у Харківській області надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення господарського суду першої інстанції залишити без змін.
В обґрунтування своєї правової позиції 2-й позивач зазначає на те, що заказник «Іллюхівський» передано під охорону СТОВ «Агроном», про що складено відповідне охоронне зобов`язання. Таким чином, у спірних правовідносинах обов`язок щодо взяття під охорону заповідного об`єкта і зобов`язання зберігати його та дотримуватися вимог щодо використання території (об`єкта) природно-заповідного фонду згідно із ст. 40 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» для відповідача передбачено безпосередньо самим охоронним зобов`язанням.
09.02.2026 на адресу суду від Харківської обласної військової (державної) адміністрації надійшло клопотання, в якому остання просить розгляд справи здійснювати без участі представника та зазначає, що проти задоволення апеляційної скарги заперечує.
10.02.2026 на адресу суду з господарського суду Харківської області надійшли матеріали справи № 922/2683/25.
У судовому засіданні 11.02.2026  прокурор проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив оскаржуване рішення господарського суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 
Інші учасники справи в судове засідання 11.02.2026 не з`явились, про причини неявки суду не повідомили, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку процесуальних документів до Електронного кабінету; явка сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалась. Крім того, 1-й позивач у заявленому клопотанні просив справу розглядати за його відсутності. 
Відповідно до частини п`ятої статті 6 ГПК України суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (далі - ЄСІТС) у порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про ЄСІТС та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів). Особам, які зареєстрували Електронний кабінет, суд надсилає документи у справах, в яких такі особи беруть участь, в електронній формі шляхом їх надсилання до Електронного кабінету таких осіб або в інший спосіб, передбачений процесуальним законодавством, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
Оскільки явка представників учасників судового процесу в судове засідання не була визнана обов`язковою, зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення позивачів, відповідачів та третіх осіб про місце, дату і час судового розгляду, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, серед іншого, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності представників позивачів та відповідача.
Відповідно до приписів статті 269 Господарського процесуального кодексу України, Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі. ( ч.1 ст.270 ГПК України).
Заслухавши доповідь головуючого по справі (суддю доповідача), дослідивши обставини справи, апеляційну скаргу, відзив на апеляційну скаргу, заслухавши у судовому засіданні прокурора, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права судова колегія зазначає наступне.
Судом першої інстанції встановлено такі обставини справи.
Богодухівською окружною прокуратурою в ході моніторингу стану використання земель на території Валківської територіальної громади виявлено факт порушення законодавства в сфері охорони об`єктів природно-заповідного фонду.
З матеріалів справи вбачається, що рішенням Харківської обласної ради від 17.11.1998 створено гідрологічний заказник місцевого значення «Іллюхівський», загальною площею 110 га на землях СТОВ «Агроном» Валківського району.
Наказом виконуючого обов`язки начальника держуправління екології та природних ресурсів в Харківській області від 21 листопада 2000 затверджено «Положення про гідрологічний заказник місцевого значення «Іллюхівський».
Згідно з вказаним положенням заповідне урочище місцевого значення “Іллюхівський” передано під охорону СТОВ «Агроном», про що складено відповідне охоронне зобов`язання, зареєстроване у державному управлінні екологічної безпеки в Харківській області за №М3г-4-574. 
Вказане зобов`язання підписано землекористувачем СТОВ «Агроном» в особі генерального директора Козаря Є.Т. та в.о. начальником держуправління екології та природних ресурсів в Харківській області Козловим А.В.
Відповідно до охоронного зобов`язання СТОВ «Агроном» бере під охорону вищеназваний заповідний об`єкт і зобов`язується зберегти його та дотримуватись екологічних вимог при використанні природних ресурсів згідно зі статтею 40 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», а також провести відмежування заповідного об`єкта в натурі, оформлення його природоохоронною наочністю, нанесення на планово-картографічні матеріали.
Крім того, на вказаній території забороняється:
а) проведення будь-якої господарської діяльності, яка може завдати шкоди заповідному об`єкту та порушити екологічну рівновагу.
б) самочинна зміна меж, зміна охоронного режиму, забруднення території.
в) будь-яке порушення природного стану водойм, розорювання земель.
г) будівництво, геологорозвідування, меліоративні роботи, розведення вогнищ.
Частинами третьою та п`ятою статті 53 Закону України “Про природно-заповідний фонд” передбачено, що рішення про організацію чи оголошення територій та об`єктів природно-заповідного фонду місцевого значення та встановлення охоронних зон територій та об`єктів природно-заповідного фонду приймається Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими радами.
Території та об`єкти природно-заповідного фонду або їх частини, що створюються чи оголошуються без вилучення земельних ділянок, що вони займають, передаються під охорону підприємствам, установам, організаціям і громадянам органами центрального органу виконавчої влади в галузі охорони навколишнього природного середовища з оформленням охоронного зобов`язання.
Як зазначає прокурор, землевпорядна документація на об`єкт природно-заповідного фонду гідрологічний заказник місцевого значення «Іллюхівський» не виготовлялась, заходи з метою охорони та збереження територій та об`єктів відповідного заказника не проводились.
Враховуючи викладене, відповідно до даних Національної кадастрової системи (nks.dzk.gov.ua) відомості про земельну ділянку гідрологічного заказника місцевого значення «Іллюхівський» відсутні.
Відповідно до листа Департаменту захисту довкілля та природокористування Харківської ОДА від 11.03.2025 за № 56-688вих-25 відомості про встановлення меж гідрологічного заказника місцевого значення «Іллюхівський» в департаменті відсутні.
Прокурор вказує, що вивченням даних Державного земельного кадастру станом на момент пред`явлення позову межі земельної ділянки гідрологічного заказника місцевого значення «Іллюхівський» залишаються невизначеними.
Відповідно до відповіді Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 14.04.2025 № 56-110вих-25 за даними Державного земельного кадастру відсутні відомості щодо встановлення меж гідрологічного заказника місцевого значення «Іллюхівський».
Таким чином, прокурор посилається на те, що межі гідрологічного заказника місцевого значення в натурі (на місцевості) залишаються не визначеними, інформаційно-охоронні знаки встановленого зразку відсутні, документи, що посвідчують право на земельну ділянку, не розроблені.
Враховуючи, що відповідачем СТОВ «Агроном» протягом більш ніж 20 років не вчинено жодних дій щодо винесення меж Заказника та закріплення їх в натурі (на місцевості), керуючись принципом розумності, тобто у даному випадку зваженості вирішення спірного питання з урахуванням інтересів усіх учасників, а також інтересів громадян (публічного інтересу), прокурор звернувся до господарського суду із позовом про зобов`язання СТОВ “Агроном” відповідно до вимог чинного законодавства забезпечити проведення робіт з винесення меж Заказника та закріплення їх в натурі (на місцевості).
Прокурор також зазначає, що у даному спорі має місце триваюче правопорушення, тобто проступок, пов`язаний з тривалим, неперервним невиконанням обов`язків, передбачених законом. 
Триваюче правопорушення передбачає перебування у стані безперервного тривалого вчинення особою протиправних дій, у зв`язку із чим, зазвичай, це не повинно вважатися пропуском встановленого законом строку звернення до суду з позовом суб`єкта владних повноважень стосовно притягнення правопорушника до юридичної відповідальності і це, також, не може бути однозначною підставою для відмови у застосуванні державою примусових заходів, спрямованих на припинення такого правопорушення. Таким чином, прокурор вважає, що строк звернення до суду з відповідним позовом не пропущено.
02.12.2025 господарським судом Харківської області ухвалено оскаржуване рішення, з підстав викладених вище.
Задовольняючи позовні вимоги, господарський суд першої інстанції виходив з того, що обов`язок щодо проведення заходів по винесенню меж заказника місцевого значення «Іллюхівський», та закріплення його меж в натурі (на місцевості), як в силу закону, так і взятих зобов`язань покладено саме на СТОВ «Агроном».
Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, з огляду на нижче викладене.
Щодо підстав представництва прокурором інтересів держави, судова колегія зазначає на таке.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді лише у виключних випадках і в порядку, визначеному законом.
Частина четверта статті 53 ГПК України встановлює, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, у позовній заяві, скарзі чи іншій процесуальній заяві зобов`язаний обґрунтувати, у чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, правові підстави для звернення до суду, визначені законом, а також зазначити орган, уповноважений державою виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятої 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.
Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, що підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або ж у тому разі, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти росії» (Menchinskaya v. russia, заява № 42454/02, § 35))
Стаття 23 Закону України «Про прокуратуру» визначає, що представництво прокурором інтересів держави або громадянина в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на їх захист у випадках і порядку, встановлених законом. Прокурор має право представляти інтереси держави в суді у разі, якщо вони порушені або існує загроза їх порушення, а відповідний орган державної влади, місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого належить їх захист, не здійснює або здійснює його неналежним чином, а також у разі відсутності такого органу. Перед поданням позову прокурор зобов`язаний повідомити відповідний орган або громадянина, інтереси якого представлятиме. Після підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор набуває процесуальних прав відповідної сторони. Такі підстави можуть бути оскаржені відповідним органом або громадянином.
Аналіз частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: коли компетентний орган не здійснює або неналежно здійснює свій обов`язок із захисту інтересів держави, або коли такий орган взагалі відсутній.
Поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає державний або місцевий орган, на який покладено обов`язок діяти з метою захисту інтересів держави у конкретній сфері правовідносин (статті 6, 7, 13, 143 Конституції України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що саме компетентні органи зобов`язані насамперед захищати інтереси держави, а прокурор має лише субсидіарну функцію — він не є альтернативним суб`єктом звернення до суду, а діє лише у випадку бездіяльності або неналежних дій уповноваженого органу (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №826/13768/16, від 05.09.2020 у справі №9901/511/19, від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, від 06.07.2021 у справі №911/2169/20, від 21.06.2023 у справі №905/1907/21).
При цьому чинне законодавство не містить чіткого визначення понять «нездійснення» чи «неналежне здійснення» функцій захисту інтересів держави, тому прокурор у кожному конкретному випадку має самостійно доводити такі факти, виходячи з обставин справи.
Під «нездійсненням захисту» розуміється пасивна поведінка уповноваженого органу, який, знаючи про порушення інтересів держави та маючи повноваження для їх захисту, не вживає жодних заходів для звернення до суду. «Неналежне здійснення захисту» означає активну, але неефективну діяльність органу, що не відповідає встановленому порядку та меті захисту інтересів держави (постанови Верховного Суду від 16.04.2019 у справі №910/3486/18, від 03.12.2019 у справі №920/121/19).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.01.2023 у справі №488/2807/17 зазначила, що бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або мав знати про порушення інтересів держави, мав необхідні повноваження для їх захисту, однак у розумний строк не звернувся з позовом. Прокурор, звертаючись до суду, повинен обґрунтувати факт бездіяльності такого органу, попередньо надавши йому можливість відреагувати на виявлені порушення. Невжиття компетентним органом заходів протягом розумного строку після отримання повідомлення прокурора є свідченням бездіяльності.
Таким чином, дотримання прокурором порядку, встановленого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», та відсутність належної реакції компетентного органу в розумний строк є достатньою підставою для підтвердження судом правомірності представництва. Якщо прокурор не отримав відповіді або з неї неможливо встановити причини бездіяльності органу, це не позбавляє його права звернутися до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18).
Крім того, суд при оцінці підстав для представництва прокурора повинен враховувати не лише факт повідомлення компетентного органу перед поданням позову, а й попереднє листування між ними. Якщо орган, будучи поінформованим про порушення, не вжив заходів для їх усунення або прямо повідомив, що не планує цього робити, це є підтвердженням наявності підстав для представництва (постанова Верховного Суду від 26.05.2021 у справі №926/14/19).
У сфері земельних відносин держава має не лише право власності, а й обов`язок забезпечувати охорону земель, використовуючи їх з урахуванням екологічних, економічних та соціальних інтересів суспільства і територіальних громад. Захист таких публічних інтересів неможливий без існування спеціального суб`єкта, яким за Конституцією України є прокуратура.
Прокурор, звертаючись з відповідним позовом, зазначив, що інтерес держави полягає в необхідності забезпечення режиму охорони та використання об`єкта природно-заповідного фонду.
Зокрема, визначення меж гідрологічного заказника та внесення відповідних відомостей до Державного земельного кадастру унеможливить відведення земельних ділянок природно-заповідного фонду у приватну власність, зміну їх цільового призначення тощо.
Відповідно до Указів Президента України №64/2022 від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України. Указом Президента України №68/2022 «Про утворення військових адміністрацій» для здійснення керівництва у сфері забезпечення оборони, громадської безпеки і порядку утворено Харківську обласну військову адміністрацію. У зв`язку з утворенням військових адміністрацій обласні, Київська міська державні адміністрації та голови цих адміністрацій набувають статусу відповідних військових адміністрацій та начальників цих військових адміністрацій.
Відповідно до ст. 16 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» державними органами управління в галузі охорони навколишнього природного середовища і використання природних ресурсів є центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації, а на території Автономної Республіки Крим - орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища та інші державні органи, до компетенції яких законами України віднесено здійснення зазначених функцій.
Таким органом на території Харківської області є Харківська обласна військова адміністрація. 
Крім того, до структури Харківської ОДА входить Департамент захисту довкілля та природокористування (далі – Департамент), основним завданням якого згідно положення, затвердженого розпорядженням голови обласної державної адміністрації від 12.11.2020 за №737, є: забезпечення реалізації державної політики в галузі охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення та охорони природних ресурсів.
Департамент відповідно до визначених галузевих повноважень виконує такі завдання: забезпечує реалізацію державної політики у сфері заповідної справи, здійснює державне управління та регулювання у сфері охорони і використання територій та об`єктів природо – заповідного фонду України на території Харківській області відповідно до чинного законодавства.
Прокурор зазначає, що вказаний позов подається в інтересах держави в особі Харківської обласної військової адміністрації, оскільки в ході реалізації повноважень, наданих органам прокуратури Конституцією України та Законом України «Про прокуратуру», було встановлено факт недотримання вимог природоохоронного законодавства, що проявляється у не винесенні меж гідрологічного заказника місцевого значення “Іллюхівський” та не закріпленні його меж в натурі (на місцевості).
Таким чином, прокурором вірно визначено співпозивачем в даному спорі Харківську обласну військову адміністрація, як орган державного управління в галузі охорони навколишнього природного середовища і використання природних ресурсів.
Крім того, відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 20-2 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» до компетенції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, у сфері охорони навколишнього природного середовища належить організація і здійснення у межах компетенції державного нагляду (контролю) за додержанням центральними органами виконавчої влади та їх територіальними органами, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування в частині здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та господарювання, громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, а також юридичними особами - нерезидентами вимог законодавства про природно-заповідний фонд.
Статтею 35 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» визначено, що державний контроль у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів.
Згідно з Положенням про Державну екологічну інспекцію України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.2017 № 275, Державна екологічна інспекція України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра захисту довкілля та природних ресурсів і який реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів.
Відповідно до п.2 Розділу ІІ Положення про Державну екологічну інспекцію у Харківській області, затвердженого наказом Державної екологічної інспекції України №127 від 28.04.2022, інспекція здійснює нагляд (контроль) за додержанням територіальними органами центральних органів виконавчої влади, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування в частині здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями, незалежно від форми власності і господарювання, громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, а також юридичними особами – нерезидентами, вимог законодавства про охорону і використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду, зокрема, щодо додержання режиму територій та об`єктів природно-заповідного фонду.
Крім того, згідно з пунктами 3, 6 Розділу ІІ вказаного Положення Державна екологічна інспекція у Харківській області має право проводити перевірки, надавати обов`язкові для виконання приписи, звертатись до суду із позовом.
Враховуючи викладене, прокурором вірно визначено співпозивачем в даному спорі Державну екологічну інспекцію у Харківській області, як орган державного контролю в галузі охорони навколишнього природного середовища і використання природних ресурсів.
За матеріалами справи, прокурором направлено відповідні листи-повідомлення до Харківської обласної державної адміністрації та Державної екологічної інспекції у Харківській області (56-1110ВИХ-25 від 14.04.2025 та 56-1671вих-25 від 04.06.2025).
Від Харківської обласної державної адміністрації отримано відповідь, з якої слідує, що вказаним органом заходи судового захисту інтересів держави не вживались та вживатись не будуть. Заперечення щодо вжиття заходів правового регулювання шляхом звернення до суду з відповідною позовною заявою відсутні (лист №02.02-12/1587 від 10.06.2025).
Від Державної екологічної інспекції у Харківській області отримано відповідь, з якої слідує, що вказаним органом заходи судового захисту інтересів держави не вживались та вживатись не будуть. Також зазначено, що Інспекція не заперечує проти звернення до суду в інтересах держави Богодухівською окружною прокуратурою Харківської області (лист №1531-06-07 від 24.04.2025).
Отже, доказів на підтвердження самостійного вжиття Харківською обласною військовою (державною) адміністрацією та Державною екологічною інспекцією у Харківській області будь-яких заходів для усунення виявлених прокуратурою порушень інтересів держави матеріали справи не містять, що свідчить про бездіяльність уповноваженого на представництво інтересів держави органу.
Отже, судова колегія зазначає, що зверненню прокурора з позовом до суду передувало відповідне листування з Харківською обласною військовою (державною) адміністрацією та Державною екологічною інспекцією у Харківській області, з якого убачається, що відповідний орган був обізнаний про необхідність захисту порушених інтересів держави, проте не здійснив самостійний захист цих інтересів в суді.
Враховуючи, що інтереси держави до цього часу залишаються не захищеними, а позивачами у справі допущено бездіяльність, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що наявні підстави для представництва прокурором інтересів держави у спірних правовідносинах.
Наведене спростовує доводи апеляційної скарги щодо того, що у спірних правовідносинах прокурором не доведено які підстави для звернення до суду та які докази порушення інтересів держави.
Щодо суті спору, судова колегія зазначає наступне. 
Земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним Кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Статтею 2 Земельного кодексу України визначено, що суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади, а об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них.
Відповідно до ст.19 Земельного кодексу України землі України за цільовим призначенням поділяються на категорії, в тому числі землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення.
Статтею 43 Земельного кодексу України та ч.1 ст.7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» передбачено, що землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.
Правові основи організації, охорони, ефективного використання природно-заповідного фонду України, відтворення його природних комплексів та об`єктів регулюються Законом України «Про природно-заповідний фонд України». 
Відповідно до ст.3 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» до природно-заповідного фонду України належать: природні території та об`єкти - природні заповідники, біосферні заповідники, національні природні парки, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища.
До земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва) (стаття 44 Земельного кодексу України).
Згідно зі ст.5 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» завдання, науковий профіль, характер функціонування і режим територій та об`єктів природно-заповідного фонду визначаються у положеннях про них, які розробляються відповідно до цього Закону, і затверджуються: центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища - щодо територій та об`єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного значення.
У відповідності до частини четвертої статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проєктів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду.
Частиною третьою статті 26 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» визначено, що власники або користувачі земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів, оголошених заказником, беруть на себе зобов`язання щодо забезпечення режиму їх охорони та збереження.
При цьому, за приписами статті 45 Земельного кодексу України землі природно-заповідного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.
Частинами третьою та п`ятою статті 53 Закону України «Про природно-заповідний фонд» передбачено, що рішення про організацію чи оголошення територій та об`єктів природно-заповідного фонду місцевого значення та встановлення охоронних зон територій та об`єктів природно-заповідного фонду приймається Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими радами.
Території та об`єкти природно-заповідного фонду або їх частини, що створюються чи оголошуються без вилучення земельних ділянок, що вони займають, передаються під охорону підприємствам, установам, організаціям і громадянам органами центрального органу виконавчої влади в галузі охорони навколишнього природного середовища з оформленням охоронного зобов`язання.
Згідно з ч.2 ст.60 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» охорона територій та об`єктів природно-заповідного фонду інших категорій (за виключенням перелічених у частині першій ст.60 Закону) покладається на підприємства, установи та організації, у віданні яких вони перебувають.
Статтею 79 Земельного кодексу України передбачено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру (частина перша ст.79-1 Земельного кодексу України). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера (чч.3, 4 ст.79-1 Земельного кодексу України).
За змістом ст.1 Закону України «Про землеустрій» проєкт землеустрою - сукупність економічних, проєктних і технічних документів щодо обґрунтування заходів з використання та охорони земель, які передбачається здійснити за таким проєктом; цільове призначення земельної ділянки - використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.
У відповідності до ст.2 Закону України «Про землеустрій» землеустрій забезпечує встановлення і закріплення на місцевості меж адміністративно-територіальних одиниць, територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення, меж земельних ділянок власників і землекористувачів.
В пункті “г” ч.1 ст.20 Закону України «Про землеустрій» вказано, що землеустрій проводиться в обов`язковому порядку на землях усіх категорій незалежно від форми власності в разі встановлення в натурі (на місцевості) меж земель, обмежених у використанні і обмежених (обтяжених) правами інших осіб (земельні сервітути).
Підставою для здійснення землеустрою відповідно до ст.22 Закону України "Про землеустрій" є рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо проведення робіт із землеустрою, укладені договори між юридичними чи фізичними особами, (землевласниками і землекористувачами) та розробниками документації із землеустрою, судові рішення.
Згідно з пунктом “в” ч.1 ст.25 Закону України «Про землеустрій» видами документації із землеустрою є проєкти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єкті.
Відповідно до ст. 47 Закону України “Про землеустрій” передбачено, що проєкти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів розробляються з метою:
а) збереження природного різноманіття ландшафтів, охорони довкілля, підтримання екологічного балансу;
б) створення місць для організованого лікування та оздоровлення людей, масового відпочинку і туризму;
в) створення приміських зелених зон, збереження і використання об`єктів культурної спадщини;
г) проведення науково-дослідних робіт;
ґ) встановлення меж водоохоронних зон та прибережних захисних смуг;
д) визначення в натурі (на місцевості) меж охоронних зон та інших обмежень у використанні земель, встановлених законами та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами, а також інформування про такі обмеження землевласників, землекористувачів, інших фізичних та юридичних осіб.
Межі територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон встановлюються і по суходолу, і по водному простору.
Рішення про затвердження проєктів землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон одночасно є рішенням про встановлення меж таких територій.
Відомості про межі територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, межі обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів вносяться до Державного земельного кадастру.
Поряд з цим, як передбачено ст.26 Закону України "Про землеустрій", замовниками документації із землеустрою можуть бути органи державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, землевласники і землекористувачі.
Аналіз наведених вище норм дає підстави вважати, що природоохоронне законодавство України передбачає ідентифікацію територій природно-заповідного фонду, в тому числі шляхом встановлення в натурі їх меж, для чого в обов`язковому порядку розробляються проєкти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду.
Згідно з Інструкції щодо оформлення охоронних зобов`язань на території та об`єкти природно-заповідного фонду (затвердженої наказом Міністерства екології та природних ресурсів України від 25.02.2013 за №65, та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 13.03.2013 за № 404/22936), Інструкція визначає основні вимоги щодо оформлення охоронних зобов`язань стосовно забезпечення режимів охорони та збереження територій та об`єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного та місцевого значення (п. 1.2).
Охоронним зобов`язанням оформляється передача під охорону території чи об`єкта природно-заповідного фонду з визначенням переліку зобов`язань щодо забезпечення додержання встановленого режиму охорони та збереження (п. 1.3).
Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо того, що ані рішенням Харківської обласної ради від 17.11.1998, ані охоронним зобов`язанням не встановлюється обов`язку СТОВ «Агроном» провести роботи із винесення меж гідрологічного заказника та закріплення його меж в натурі (на місцевості), судова колегія вважає за необхідне зазначити на таке. 
Так, рішенням Харківської обласної ради від 17.11.1998 створено гідрологічний заказник місцевого значення «Іллюхівський», загальною площею 110 га на землях СТОВ «Агроном» Валківського району.
Наказом виконуючого обов`язки начальника держуправління екології та природних ресурсів в Харківській області від 21 листопада 2000 затверджено “Положення про гідрологічний заказник місцевого значення «Іллюхівський».
Згідно з вказаним положенням заповідне урочище місцевого значення «Іллюхівський» передано під охорону СТОВ “Агроном”, про що складено відповідне охоронне зобов`язання, зареєстроване у державному управлінні екологічної безпеки в Харківській області за №М3г-4-574. Вказане зобов`язання підписано землекористувачем СТОВ «Агроном» в особі генерального директора Козаря Є.Т. та в.о. начальника держуправління екології та природних ресурсів в Харківській області Козловим А.В.
З вказаного охоронного зобов`язання убачається, що СТОВ «Агроном» взяло під охорону вищеназваний заповідний об`єкт і зобов`язується зберегти його та дотримуватись екологічних вимог при використанні природних ресурсів згідно зі статтею 40 Закону України “Про охорону навколишнього природного середовища”, а також провести відмежування заповідного об`єкта в натурі, оформлення його природоохоронною наочністю, нанесення на планово-картографічні матеріали.
Крім того, на вказаній території забороняється:
а) проведення будь-якої господарської діяльності, яка може завдати шкоди
заповідному об`єкту та порушити екологічну рівновагу.
б) самочинна зміна меж, зміна охоронного режиму, забруднення території.
в) будь-яке порушення природного стану водойм, розорювання земель.
г) будівництво, геологорозвідування, меліоративні роботи, розведення вогнищ.
Положеннями статті 26 Закону України “Про землеустрій” встановлено, що замовниками документації із землеустрою можуть бути органи державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, землевласники і землекористувачі, а також інші юридичні та фізичні особи.
Таким чином, вимогами чинного законодавства передбачено обов`язковість організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, а також проведення робіт із винесення меж об`єктів природно-заповідного фонду та їх закріплення в натурі (на місцевості).
Разом з цим, Території та об`єкти природно-заповідного фонду або їх частини, що створюються чи оголошуються без вилучення земельних ділянок, що вони займають, передаються під охорону підприємствам, установам, організаціям і громадянам органами центрального органу виконавчої влади в галузі охорони навколишнього природного середовища з оформленням охоронного зобов`язання.
Отже, суд апеляційної інстанції доходить до висновку, що оскільки обов`язок щодо взяття під охорону заповідного об`єкта і зобов`язання зберігати його та дотримуватися вимог щодо використання території (об`єкта) природно-заповідного фонду згідно із ст. 40 Закону України “Про охорону навколишнього природного середовища", а також провести відмежування заповідного об`єкта в натурі, оформлення його природоохоронною наочністю, нанесення на планово-картографічні матеріали, для відповідача передбачено безпосередньо самим охоронним зобов`язанням. 
Таким чином, судова колегія погоджується із доводами прокурора стосовно того, що обов`язок щодо проведення заходів по винесенню меж заказника місцевого значення «Іллюхівський», та закріплення його меж в натурі (на місцевості), як в силу закону, так і взятих зобов`язань покладено саме на СТОВ «Агроном».
Втім, відповідач, як постійний землекористувач та особа, відповідальна за охорону заказника місцевого значення, протиправно ухиляється від встановленого законом обов`язку щодо проведення заходів по винесенню меж заказника, що унеможливлює її належну охорону та державний кадастровий облік.
Межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проєктів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду (частина четверта статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд»).
Відповідно до відповіді Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 14.04.2025 № 56-110вих-25 за даними Державного земельного кадастру відсутні відомості щодо встановлення меж гідрологічного заказника місцевого значення «Іллюхівський», що вказує на ту обставину, що підприємством не виконано вимог охоронного зобов`язання та не здійснено його відмежування в натурі.
Відповідно до листа Департаменту захисту довкілля та природокористування Харківської ОДА від 11.03.2025 за № 56-688вих-25 відомості про встановлення меж гідрологічного заказника місцевого значення «Іллюхівський» в департаменті відсутні.
Таким чином, межі гідрологічного заказника місцевого значення «Іллюхівський» в натурі (на місцевості) залишаються не визначеними, інформаційно-охоронні знаки встановленого зразку відсутні, документи, що посвідчують право на земельну ділянку не розроблені.
З матеріалів справи вбачається, що СТОВ «Агроном» взяло під охорону гідрологічний заказник місцевого значення «Іллюхівський», загальною площею 110 га в листопаді 2000 року, а отже відповідачем протягом більш ніж 20 років не вчинено дій щодо винесення меж гідрологічного заказника місцевого значення «Іллюхівський» та закріплення їх в натурі (на місцевості).
Судова колегія вважає, що саме на відповідача покладено обов`язок із організації проведення робіт по винесенню меж заказника місцевого значення «Іллюхівський» загальною площею 110га, та закріплення його меж в натурі (на місцевості).
Доказів на спростування вищезазначених обставин відповідачем не надано.
Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги те, що СТОВ “Агроном” упродовж тривалого часу не вжито заходів щодо винесення меж гідрологічного заказника місцевого значення “Іллюхівський” та не закріплено його межі в натурі (на місцевості), що в свою чергу унеможливлює її належне використання та зберігання, існування ймовірності використання земельної ділянки не за цільовим призначенням, оскільки не визначено межі заповідника, земельна ділянка не віднесена до Державного земельного кадастру, судова колегія погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про обґрунтованість та правомірність заявлених прокурором позовних вимог, які підтверджуються матеріалами справи.
Разом з цим, суд апеляційної інстанції зауважує, що не вжиття заходів щодо винесення меж заказника в натурі (на місцевості) унеможливлює якісне забезпечення режиму заповідного об`єкту, його належну охорону та збереження, оскільки земельна ділянка до Державного земельного кадастру не внесена та межі заказника чітко не визначені, що підтверджується матеріалами справи, то є ймовірність використання земельної ділянки не за цільовим призначенням, протиправне вибуття її у приватну власність, що у свою чергу ставить під загрозу збереження території об`єкта природно-заповідного фонду.
Таким чином, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення суду першої інстанції.
Отже, висновок місцевого господарського суду про задоволення позову відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. 
Також, Європейський суд з прав людини зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України»).
Відповідно до приписів статті 275 Господарського процесуального кодексу України, Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. 
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. ( ст.276 ГПК України)
Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені господарським судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права. 
Керуючись ст. ст. 269,270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний суд 

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агроном»  на рішення господарського суду Харківської області від 02.12.2025 у справі № 922/2683/25 – залишити без задоволення. 
Рішення господарського суду Харківської області від 02.12.2025 у справі № 922/2683/25 залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачено ст. 286 -289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 16.02.2026. 

Головуючий суддя С.Ч. Жельне

Суддя П.В. Тихий 

Суддя Н.В. Гребенюк