Харківський окружний адміністративний суд  61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710  	
РІШЕННЯ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
місто Харків 
12.02.2026 р. справа №520/32592/25 Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання та без повідомлення (виклику) сторін справу за позовом
 	ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)	
до 	Національного університету цивільного захисту України (далі за текстом - відповідач, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації)	
про	визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,	
встановив:
Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимогу про: 1) визнання протиправною бездіяльність Національного університету цивільного захисту України щодо непроведення з ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звільненні; 2) стягнення з Національного університету цивільного захисту України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні зі служби у розмірі 140.607,67 грн. (сто сорок тисяч шістсот сім гривень 67 копійок).
Аргументуючи ці вимоги, зазначив, що з боку суб`єкта владних повноважень мала місце затримка в остаточному повному розрахунку при звільненні (платіж проведено 23.11.2025р. в розмірі 194.952,41 грн) у зв`язку із чим має бути виплачений середній заробіток за час такої затримки.
Відповідач з поданим позовом не погодився.
Аргументуючи заперечення проти позову, зазначив, що грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу виплачується у строки та порядку, визначені Інструкцією МВС №623 від 20.07.2018, а перерахунок і виплата належних позивачу сум були здійснені відповідачем на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.06.2025р. у справі №520/6542/25, що виключає наявність вини у затримці розрахунку. Крім того, позивач у день звільнення не пред`являв вимоги про проведення остаточного розрахунку відповідно до статті 116 КЗпП України, що унеможливлює застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а заявлений розмір середнього заробітку є неспівмірним з урахуванням розміру фактично виплачених сум, періоду затримки та принципів розумності, справедливості й пропорційності.
Суд, вивчивши доводи позову та аргументи відзиву на позов, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, всебічно перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.
Установлені судом обставини спору полягають у наступному.
За викладеними у позові твердженнями, заявник проходив службу в Національному університеті цивільного захисту України; відповідно до витягу з наказу ректора Національного університету цивільного захисту України від 26.09.2024р. №532 підполковника служби цивільного захисту ОСОБА_1 , провідного фахівця відділу персоналу, відповідно до Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу ЗВІЛЬНИТИ із служби цивільного захисту за підпунктом 4 пункту 176 (у зв`язку із скороченням штату) та ВВАЖАТИ ТАКИМ, ЩО СПРАВИ ТА ПОСАДУ ЗДАВ. З 26 вересня 2024 року ВИКЛЮЧИТИ з кадрів ДСНС, зі списків особового складу університету, усіх видів забезпечення.
Отже, датою звільнення позивача із служби цивільного захисту є 26.09.2024р.
Доказів відсутності заявника 26.09.2024р. за місцем дислокації державного органу проходження публічної служби або за місцем несення публічної служби матеріали справи не містять.
За правовою позицією сторони позивача, після звільнення зі служби в Національному університеті цивільного захисту України було виявлено порушення права на повну оплату праці в частині повної виплати грошового забезпечення з 01.01.2020 по 20.05.2023 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня кожного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії.
У зв`язку із цим не раніше від 23.03.2025р. заявником було ініційовано спір у справі №520/6542/25.
Тож, унаслідок власної правової поведінки заявник ані під час проходження публічної служби, ані одразу після припинення проходження публічної служби (26.09.2024р.) не ініціював судових спорів про належну оплату праці, а звернувся до суду у межах справи №520/6542/25 лише 23.03.2025р.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.06.2025р. по справі №520/6542/25 було зобов`язано Національний університет цивільного захисту України здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення (з урахуванням раніше сплачених сум) за періоди: з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" на 1 січня 2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії; з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" на 1 січня 2021 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії; з 01.01.2022 року по 31.12.2022 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" на 1 січня 2022 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії; з 01.01.2023 року по 20.05.2023 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" на 1 січня 2023 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії із збереженням відсотковості показників надбавки за особливості проходження служби та премії та з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року № 44.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 24.09.2025 апеляційну скаргу Національного університету цивільного захисту України залишено без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.06.2025 по справі № 520/6542/25 – без змін.
На виконання Харківського окружного адміністративного суду від 20.06.2025 по справі №520/6542/25 Національний університет цивільного захисту України здійснив нарахування та виплату позивачеві індексації грошового забезпечення у сумі 194.952,41 грн за виключенням податків та зборів (253.184,95 грн з урахуванням військового збору та ПДФО).
Згідно з архівною відомістю №1 за період з січня 2024р. по грудень 2024р. установлено, що розмір середньоденного грошового забезпечення заявника за період липень 2024р.- серпень 2024р. складав - 877,92 грн. (липень 2024р. - 27.150,50 грн, серпень 2024р. - 27.280,70 грн).
Стверджуючи про протиправність управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень з приводу ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, заявник ініціював даний спір.
Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин та відповідності реально вчиненого управлінського волевиявлення суб”єкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.
У розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України відповідач є суб”єктом владних повноважень.
Тому на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється дія ч.2 ст.19 Конституції України, де указано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Також на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється і дія ч.2 ст.2 КАС України, згідно з якою у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.
Частиною 1 ст.43 Конституції України проголошено, що кожен має право на працю і ці відносини у сфері проходження людиною публічної служби в органах та підрозділах служби цивільного захисту унормовані, насамперед, приписами ст.ст.101-129 Кодексу цивільного захисту України, Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу (затверджене постановою КМУ від 11.07.2013р. №593), постанови КМУ від 07.11.2007р. №1294 (до 28.02.2018р.), постанови КМУ від 30.08.2017р. №704 (з 01.03.2018р.), Інструкції про виплату грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту (затверджена наказом МВС України від 23.04.2015р. №475, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 15.05.2015р. №544/26989; далі за текстом - Інструкція №475), Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту (затверджена наказом МВС України від 20.07.2018р. №623, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 16.08.2018р. за №936/32388; далі за текстом - Інструкція №623).
Оскільки спеціальними актами права з приводу проходження служби цивільного захисту не передбачено ані порядку та умов проведення розрахунку із особами рядового і начальницького складу при звільненні, ані будь-яких застережень з цього приводу, то суд вважає за необхідне поширити на дані відносини дію положень ст.47 КЗпП України.
Положеннями ст.47 Кодексу законів про працю у редакції до внесення змін Законом України від 01.07.2022р. №2352-ІХ було визначено, що указано, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.
Утім, згідно з ч.1 ст.47 Кодексу законів про працю у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Статтю 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Звідси слідує, що ст.116 Кодексу законів про працю України запроваджено два строки розрахунку роботодавцем із найманим працівником у випадку звільнення, а саме: 1) у день звільнення (у разі, коли найманий працівник у цей день працював); 2) не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок (у разі, коли заявник у день звільнення не працював).
Згідно зі ст.117 Кодексу законів про працю України у редакції до внесення змін Законом України від 01.07.2022р. №2352-ІХ у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідно до ст.117 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012р. № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
У силу висновків постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц, постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020р. у справі №821/1083/17, постанови Верховного Суду від 20.05.2020р. у справі №816/1640/17, постанови Верховного Суду від 16.07.2020р. у справі №812/1259/17, компенсаційний характер запровадженого ст.117 КЗпП України заходу юридичної відповідальності вимагає застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності, що зумовлює необхідність урахування таких юридично факторів як: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, і у залежності від цих критеріїв допускає зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника.
Висновки перелічених судових актів за правилами ч.5 ст.242 КАС України мають пріоритет у застосуванні за правилами ієрархічності та часу формулювання.
Отже, складовими елементами правопорушення з боку публічного роботодавця згідно з положеннями ст.117 Кодексу законів про працю України є: 1) подія звільнення працівника з роботи/служби; 2) подія невиконання у повному обсязі зобов`язань з приводу виплати винагороди за працю/службу у повному обсязі станом на дату звільнення; 3) подія проведення грошового платежу як еквіваленту винагороди за працю/службу після календарної дати звільнення публічного службовця; 4) існування затримки в остаточному розрахунку при звільнені, котра включає проміжок часу від наступної за звільненням календарної дати до попередньої календарної дати перед здійсненням остаточного розрахунку.
Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що подія несвоєчасного розрахунку при звільненні має місце у спірних правовідносинах, позаяк служба заявника була припинена 26.09.2024р., у той час як платіж за рішенням суду у справі №520/6542/25 був проведений суб`єктом владних повноважень лише 23.11.2025 р. у сумі 194.952,41 грн.
Суд наголошує, що і вимога про стягнення заробітної плати (грошового забезпечення), і вимога про стягнення компенсації втрати частини доходу від несвоєчасної виплати заробітної плати (грошового забезпечення) до викладення ст.233 Кодексом законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ підлягали заявленню до суду зацікавленою особою без обмеження жодним строком, але вимога публічного службовця про стягнення компенсації середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні згідно з ч.5 ст.122 КАС України могла бути заявлена протягом 1 місяця від настання події фактичної виплати будь-якої грошової суми, котра кваліфікується як частина заробітної плати (грошового забезпечення, тобто винагороди за виконану роботу (оплату праці/служби).
Згідно з ст.233 Кодексом законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ з урахуванням на ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05) строк заявлення таких вимог може бути збільшений до 3 місяців від дати проведення платежу.
У спірних правовідносинах склад правопорушення за ознаками ст.117 Кодексу законів про працю України припинив фізичне існування 23.11.2025р. із настанням події виплати заявникові платежу за рішенням суду у справі №520/6542/25 у сумі 194.952,41 грн.
Отже, тривалість затримки у розрахунку при звільненні за період 27.09.2024р.-22.11.2025р. складає 422 дні (4 дні вересня 2024 року, 31 день жовтня 2024 року, 30 днів листопада 2024 року, 31 день грудня 2024 року, всього за 2024 рік - 96 днів; за 2025 рік: 31 день січня, 28 днів лютого, 31 день березня, 30 днів квітня, 31 день травня, 30 днів червня, 31 день липня, 31 день серпня, 30 днів вересня, 31 день жовтня, 22 дні листопада - 326 днів), позаяк календарний день припинення служби (26.09.2024р.) та календарний день отримання виплати (23.11.2025р.) не підлягають включенню до періоду існування невиконаного зобов`язання з виплати компенсації.
Оскільки спеціальним законодавством не передбачено іншого саме для випадку обчислення середнього заробітку у цілях застосування ст.117 КЗпП України (на відміну від випадку виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу унаслідок незаконного звільнення), то саме норми згаданого акту законодавства підлягають поширенню на спірні правовідносини.
Пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати (затверджений постановою КМУ від 08.02.1995р. №100; далі за текстом Порядок обчислення №100) передбачена можливість обчислення середньоденної (годинної) заробітної плати як у спосіб ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), так і у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
За правилами п.5 розділу І Інструкції №623 в алгоритмі обчислення розміру середньоденного грошового забезпечення публічного службовця цивільного захисту бере участь така величина як календарний день місяця.
Згідно з архівною відомістю №1 за липень-серпень 2024 року розмір середньоденного грошового забезпечення заявника за період липень 2024р. - серпень 2024р. складає - 877,92 грн ((липень 2024р. - 27.150,50 грн + серпень 2024р. - 27.280,70 грн) / (31 день липня 2024р. + 31 день серпня 2024р.)).
Суд підсумовує, що публічна служба заявника була припинена - 26.09.2024р., виплата боргу була проведена - 23.11.2025р.; згідно зі ст.117 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ з 19.07.2022р. оплаті підлягає період у 6 місяців, що у звичайній хронологічній послідовності обчислення течії (плину) часу складає 184 дні; сума боргу (тобто недоплати) з винагороди за службу (згідно рішення суду по справі №520/6542/25) склала - 194.952,41 грн без урахування податків та зборів (253.184,95 грн з урахуванням військового збору та ПДФО); розмір грошової суми, виплаченої суб`єктом владних повноважень під час звільнення заявника з публічної служби склав - 27.280,70 грн (з урахуванням індексації) + 269.781,32 грн (з урахуванням одноразової грошової допомоги при звільненні, надбавки за спеціальним званням та премії) + 1.410,00 грн надбавки за спеціальним званням у листопаді 2024 року при звільненні + 1.410,00 грн надбавки за спеціальним званням грудень 2024р. при звільненні (разом 299.882,02 грн); співвідношення між виплаченою грошовою сумою та сумою боргу, виплаченої після звільнення з публічної служби складає - "84,43%"; співвідношення між належною до виплати грошовою сумою та сумою боргу, виплаченої після звільнення з публічної служби складає - "45,78%"; розмір середньоденного грошового забезпечення заявника дорівнює - 877,92 грн.; максимальний розмір середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні не може перевищувати - 161.537,28 грн.
За правовою позицією постанов Верховного Суду від 23.12.2020р. по справі №825/1732/17 та від 14.04.2021р. №620/1487/20 стосовно визначення арифметичного розміру суми компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 18.07.2022р. слід застосовувати алгоритм обчислень, коли має бути досягнута пропорційність між розміром відповідальності за ст.117 Кодексу законів про працю України та між розміром невиплачених найманому працівникові грошових сум (тобто боргу) з урахуванням того, що всі належні при звільненні грошові суми становлять сто відсотків і стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Таке тлумачення суті міри юридичної відповідальності за ст.117 Кодексу законів про працю України цілком корелюється із правовими позиціями, сформульованими у постанові Верховного Суду від 30.11.2020р. у справі № 480/3105/19 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020р. у справі №821/1083/17.
За таких обставин суд виходить із того, що до кола факторів, котрі мають юридичне значення для визначення розміру відповідальності за змістом ст.117 Кодексу законів про працю України, слід віднести як власну поведінку робітника (публічного службовця) відносно належного опікування особистими інтересами, так і шкідливі наслідки управлінського волевиявлення органу публічної адміністрації з приводу проведення платежу по оплаті праці не у повному обсязі.
Проте, з огляду на запроваджений ст.8 Конституції України принцип верховенства права суд доходить до переконання про те, що згадана законодавцем у приписах ст.117 Кодексу законів про працю України міра юридичної відповідальності у вигляді компенсації середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні спрямована на/призначена для відновлення суб”єктивного права приватної особи - найманого робітника на своєчасне отримання винагороди за вже виконану роботу, а не на безпідставне збагачення людини безвідносно до реального виконання функції за наймом, а відтак не повинна перевищувати розміру боргу/недоплати, позаяк протилежне суперечить такій засаді правопорядку як справедливість.
До того ж суд вважає, що приписи ст.8 Конституції України виключають ймовірність легального отримання особою будь-яких безпідставних вигод у результаті вчинків, котрі охоплюються судовою доктриною "неприпустимості використання права на зло".
Протилежне тлумачення змісту норм ст.117 КЗпП України у даному конкретному суд вважає явно та очевидно неспівмірним і несправедливим набуттям приватною особою у власність активів від Держави, котре виходить поза межі змісту, характеру і наслідків реального діяння органу публічної адміністрації та поза межі розумного балансу між публічним інтересом суспільства і приватним інтересом колишнього публічного службовця.
Окремо суд зауважує, що у межах спірних правовідносин ст.ст.47, 116 та 117 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ підлягають застосуванню з урахуванням п.2 Глави ХІХ Кодексу законів про працю України, де указано, що під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану", діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану".
Згідно з ч.3 ст.10 Закону України від 15.03.2022р. №2136-ХІ "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили.
У розумінні ч.3 ст.78 КАС України суд визнає загальновідомими обставини початку повномасштабної збройної агресії Російської Федерації проти України з 24.02.2022р.
Відтак, суд вважає, що з 19.07.2022р. у контексті застосування ст.ст.47, 116, 117 Кодексу законів про працю України спеціальною нормою права є ч.3 ст.10 Закону України від 15.03.2022р. №2136-ХІ "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану", обставину збройної агресії ворога слід кваліфікувати у якості обставини непереборної сили, котра зумовила виникнення у суб"єкта владних повноважень безальтернативного обов"язку спрямування усіх публічних фінансових ресурсів на виплати у порядку постанови КМУ від 24.02.2022р. №168 особам, котрі ціною власного життя та здоров"я забезпечують щоденне існування Держави Україна.
При відправленні правосуддя у цій справі, суд зважає на сформульовані Верховним Судом у постанові від 19.03.2024р. по справі №340/11/23 ознаки публічного інтересу суспільства, котрий у спірних правовідносинах полягає у збереженні існування Держави Україна як такої (у тому числі і за рахунок належної фінансової мотивації публічних службовців, котрі здійснюють збройний опір ворогу у спосіб отримання платежів у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168) і тому вважає, що усі наявні фінансові ресурси мають бути першочергово спрямовані саме на досягнення цієї цілі, що є легітимним чинником (фактором) справедливого зменшення обсягу юридичної відповідальності як за ст.117 Кодексу законів про працю України до внесення змін Законом України від 01.07.2022р. №2352-ІХ, так і за ст.117 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ.
У ході розгляду справи суб”єкт владних повноважень за правилами ч.2 ст.77 КАС України не довів підстав для висновку про те, що склад правопорушення за ст.117 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ виник унаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили.
Розглядаючи спір, суд вважає, що у кореспонденції з положеннями ст.ст.47, 111, 116, 233 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ норми ст.43 Конституції України, ст.94 Кодексу законів про працю України, ст.1 Закону України "Про оплату праці", Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту (затверджено наказом МВС України від 20.07.2018р. №623, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 16.08.2018р. за №936/32388; далі за текстом - Інструкція №623) виключають виникнення у суб"єкта владних повноважень обов"язку провести на календарну дату звільнення особи з військової служби усі виплати усі за попередні календарні місяці служби, котрі не пов"язані саме з подією звільнення.
Натомість, суд зауважує, що саме настання події звільнення особи з військової служби зумовлює одномоментне виникнення у колишнього публічного службовця права на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні (ч.2 ст.15 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей", ст.9 Закону України від 09.04.1992р. №2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб"), права на одержання грошової компенсації вартості неодержаного під час проходження військової служби речового майна (ч.1 ст.91 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей", п.4 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (затверджено постановою КМУ від 16.03.2016р. №178; далі за текстом – Порядок №178), права на отримання грошової компенсації за дні невикористаних відпусток (ст.24 Закону України від 15.11.1996р. №504/96-ВР "Про відпустки", ст.83 Кодексу законів про працю України).
При цьому право на отримання цих платежів набувається особою з наступного календарного дня після припинення військової служби.
Тому грошові платежі з окреслених видів грошового забезпечення підлягають урахуванню у складі загальної виплаченої під час звільнення суми коштів в аспекті застосування міри юридичної відповідальності за ст.117 Кодексу законів про працю України у випадку, коли суб"єкт владних повноважень без зайвих невиправданих зволікань забезпечив ці виплати у максимально наближений час до події звільнення особи з публічної служби.
Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.
Тому відповідність закону рішення чи діяння (управлінського волевиявлення) суб`єкта владних повноважень як у спорі про набуття приватною особою додаткового блага чи активу, так і у спорі про спростування приватною особою новоствореного обов”язку, зокрема, за критеріями дотримання компетенції, меж повноважень, способу дій, приводу реалізації функції контролю, обґрунтованості, безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, унеможливлення дискримінації, пропорційності, своєчасності, права особи на участь у процесі прийняття рішення, має доводитись, насамперед, відповідачем – суб`єктом владних повноважень.
При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).
Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.
І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.
Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Окрім того, саме таке тлумачення стандартів доказування є цілком релевантним правовому висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21.
Кваліфікуючи реально вчинене у спірних правовідносинах управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень, суд виходить із того, що за загальним правилом під рішенням суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмовий акт, під дією суб`єкта владних повноважень слід розуміти вчинок посадової/службової особи, під бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти невиконання обов`язків, під відмовою суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмово зафіксоване діяння з приводу незадоволення звернення приватної особи.
За змістом правових позицій постанови Верховного Суду від 03.06.2020р. у справі №464/5990/16-а та постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2022р. у справі №9901/276/19 протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є зовнішня форма поведінки (діяння) органу/посадової особи у вигляді неприйняття рішення (нездійснення юридично значимих дій) у межах компетенції за наявності фізичної змоги реалізувати управлінську функцію.
Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження №К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.
Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах суб`єкт владних повноважень не забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, позаяк не нарахував на не виплатив середній заробіток за час вимушеного прогулу у порядку ст.117 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ, тобто вчинив управлінське волевиявлення у формі бездіяльності, котра не має розумного виправдання дією факторів нездоланної та непереборної сили, а тому підлягає визнанню протиправною.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 по справі № 489/6074/23 прийшла до висновку про наявність підстав для відступу від висновків Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 6 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22 та сформулювала висновок, що обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Також, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 по справі №489/6074/23 зазначила, що розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин.
При цьому, у справі № 489/6074/23 розрахунки середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку здійснювались із врахуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 по справі № 489/6074/23 вважала справедливим підходом розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку враховуючи відсоткове співвідношенні суми заборгованості від загального розміру належних при звільненні виплат та зменшення відшкодування до суми, співмірної з порушенням.
Так, позивачу у процедурі звільнення виплачено 27.280,70 грн (з урахуванням індексації) + 269.781,32 грн (з урахуванням одноразової грошової допомоги при звільненні, надбавки за спеціальним званням та премії) + 1.410,00 грн надбавки за спеціальним званням у листопаді 2024 року при звільненні + 1.410,00 грн надбавки за спеціальним званням грудень 2024р. при звільненні, а всього - 299.882,02 грн.
При цьому, загальна сума належних позивачу виплат при звільненні мала становити 553.066,97 грн (299.882,02 грн. + 253.184,95 грн грошового забезпечення на виконання рішення суду №520/6542/25 з урахуванням податків та зборів).
Таким чином, недоплачена сума належного позивачу грошового забезпечення при звільненні - 253.184,95 грн. у відсотковому виразі дорівнює - "45,78%" від 553.066,97 грн.
Виходячи з того, що середній заробіток за 184 дні затримки виплати грошового забезпечення склав 161.537,28 грн., то 45,78% (недоплачена сума належної позивачу індексації грошового забезпечення при звільненні у відсотковому виразі) від 161.537,28 грн складає - 73.951,77 грн.
У якості окремого фактору, який дозволяє суду у межах спірних правовідносин застосувати саме указаний показник арифметичного співвідношення загальної належної заявнику суми винагороди на працю (службу) до суми боргу (недоплати) є факт невиправданого дією факторів нездоланного і непереборного характеру звернення заявника до суду із позовом про належну оплату винагороди за працю (службу) у істотному часовому віддаленні від події припинення проходження публічної служби поєднаний із невикористанням механізму отримання відомостей про оплату власної праці у порядку Закону України від 13.01.2011р. №2939-VI "Про доступ до публічної інформації". 
Отже, у спірних правовідносинах суб`єкт владних повноважень не забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, позаяк не нарахував та не виплатив середній заробіток у сумі - 73.951,77 грн. за час затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні за період 27.09.2024р.-22.11.2025р., що спонукає суд до застосування ч.2 ст.5 і ч.2 ст.9 КАС України, виходу за межі позову і надання праву заявника захист у спосіб, котрий сформульований у резолютивній частині даного судового акту.
Суд вважає саме такий розмір компенсації справедливою мірою майнової відповідальності суб"єкта владних повноважень з урахуванням усіх факторів триваючої з 24.02.2022р. повномасштабної військової агресії Російської Федерації проти України, потреба у відсічі якої об"єктивно вимагає першочергового спрямування коштів Державного бюджету України на цілі, котрі знаходяться у безпосередньому причинно-наслідковому зв"язку із прагненням до збереження у майбутньому Держави Україна та Українського народу, у тому числі і за рахунок проведення на користь діючих військовослужбовців Національної гвардії України, які наразі ціною власного життя і здоров"я боронять Батьківщину від ворогів, поточних грошових платежів у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168. 
Стосовно способу захисту порушеного права заявника суд зазначає наступне.
Згідно зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Тлумачення змісту ст.13 Конвенції наведено у низці рішень Європейського суду з прав людини, зокрема: у рішенні від 29.06.2006р. по справі "Пантелеєнко проти України" зазначено, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом; у рішенні від 31.07.2003р. по справі "Дорани проти Ірландії" указано, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права; у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів" наголошено, що ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними; у рішенні від 17.07.2008р. по справі "Каіч та інші проти Хорватії" визначено, що обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту, адже протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Отже, для реального та найшвидшого відновлення суб`єктивного права громадянина на одержання грошових платежів у належному розмірі суб"єкта владних повноважень повинен вчинити власне волевиявлення з приводу призначення виплати (допомоги тощо) та негайно після настання цієї події ініціювати або процедуру перерахування безготівкових коштів у власність зацікавленої особи (у разі достатності власних фінансових ресурсів для проведення виплати), або процедуру отримання від розпорядника публічних коштів вищого рівня додаткових асигнувань для виконання прийнятого рішення в частині проведення платежів.
Застосування у даному конкретному випадку такого способу захисту порушеного права як стягнення коштів (за відсутності окремого та чітко визначеного джерела виплати) об"єктивно здатне призвести до порушення права невизначеного кола інших осіб на отримання від суб"єкта владних повноважень поточних платежів з оплати праці (винагороди за службу).
Тому суду належить застосувати ч.2 ст.5 і ч.2 ст.9 КАС України, вийти за межі позову і надати праву заявника захист у спосіб, котрий сформульований у резолютивній частині даного судового акту.
Стосовно посилання відповідача на пропуск заявником строку звернення суд зазначає, що строк звернення до суду у спорі про проходження публічної служби в частині оплати праці (виплати грошового забезпечення) установлений ст. 233 Кодексу законів про працю України.
Згідно зі ст. 233 Кодексу законів про працю України у редакції до внесення змін Законом України від 01.07.2022 р. № 2352-ІХ відносно вимог найманого працівника про стягнення коштів в оплату праці (як у формі заробітної плати, так і у формі грошового забезпечення) взагалі не застосовувався будь-який строк давності.
Згідно з ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022 р. № 2352-ІХ працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Винятки з цієї норми за ч.2 ст.233 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022 р. № 2352-ІХ не підлягають поширенню на спірні правовідносини.
Таке тлумачення змісту ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022 р. № 2352-ІХ повністю корелюється із правовими позиціями постанови Верховного Суду від 21.03.2025 р. у справі № 460/21394/23, де указано, що правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»).
Верховний Суд у постанові від 20.06.2025 у справі № 520/30126/24 зазначив про те, що для правильного вирішення питання дотримання позивачем строку звернення до суду з позовними вимогами за період після 19.07.2022 слід з`ясувати наявність/відсутність у відповідача документального підтвердження ознайомлення позивача з розміром та складовими нарахованого та виплаченого у спірному періоді грошового забезпечення, як-то докази направлення/видачі розрахункових листів, довідок про грошове забезпечення тощо.
У силу правових висновків постанови Верховного Суду від 04.12.2025 р. у справі № 380/25392/24: 1) законодавство не встановлює форму інформування роботодавцем працівника про складові нарахованих і виплачених сум заробітної плати, а тому суд, при вирішенні питання дотримання строку звернення до суду, повинен, крім іншого, з`ясовувати таку форму повідомлення, що буде відповідати дотриманню принципу офіційності в адміністративному судочинстві; 2) для встановлення дат, з якими частина перша статті 233 КЗпП України пов`язує початок обчислення строку звернення до суду з позовними вимогами, суд повинен з`ясувати, чи виконав відповідач передбачений статтею 110 КЗпП України обов`язок щодо позивача (якщо так, то в якій формі), та коли позивач набув документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум грошового забезпечення за кожен місяць зазначених періодів; 3) для обрахунку передбаченого частиною другою статті 233 КЗпП України строку звернення до суду суд повинен встановити дату одержання позивачем письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
Предметом даного спору є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі ст. 117 КЗпП України. Право на таку компенсацію є похідним від факту невиплати роботодавцем належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, та існує до моменту проведення фактичного розрахунку.
Як встановлено судом, остаточний розрахунок із позивачем було проведено лише 23.11.2025 р., коли на виконання рішення суду відповідач виплатив позивачу грошового забезпечення з 01.01.2020 по 20.05.2023 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня кожного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії. Саме з цієї дати - 23.11.2025 р. - склад правопорушення за ст. 117 КЗпП України припинив існування, відтак саме ця дата є початком перебігу тримісячного строку звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Позивач звернувся до суду з даним позовом 14.12.2025р., тобто через 21 день після проведення остаточного розрахунку, тобто у межах місячного строку згідно ч.5 ст.122 КАС України.
Таке тлумачення судом змісту ч.5 ст.122 КАС України у межах спірних правовідносин є цілком релевантним правовому висновку постанови Верховного Суду від 11.12.2025р. по справі №380/5525/25, від 08.10.2025р. по справі №560/19282/24.
Тож, зважаючи на ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 р. по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011 р. по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05), суд констатує, що строк звернення до суду позивачем не пропущено.
При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), надав оцінку усім юридично значимим доводам, факторам та обставинам, дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін.
Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.
Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.
Розподіл витрат з оплати судового збору по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".
Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4-12, 72-77, 90, 211, 241-244, 246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
вирішив:
Позов - задовольнити частково.
Вийти за межі позову.
Визнати протиправною бездіяльність Національного університету цивільного захисту України з приводу непроведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період 27.09.2024р.-22.11.2025р.
Зобов`язати Національний університет цивільного захисту України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільнені за період 27.09.2024р.-22.11.2025р. у сумі - 73.951,77 грн (сімдесят три тисячі дев`ятсот п`ятдесят одна гривня 77 коп.) з утриманням належних податків і зборів (обов"язкових платежів).
Позов у решті вимог - залишити без задоволення.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Національного університету цивільного захисту України (ідентифікаційний код 08571363; місцезнаходження: вул. Онопрієнка, буд. 8, м. Черкаси, 18034) на користь ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 , зареєстрована адреса місця проживання - АДРЕСА_1 ) 591,61 грн (п`ятсот дев`яносто одна гривня 61 копійка) у якості компенсації витрат на оплату судового збору пропорційно задоволеним вимогам.
Роз`яснити, що рішення суду підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України.

Суддя А.В. Сліденко