Справа № 623/3792/15-ц
Провадження № 2/638/646/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2026 року     м. Харків

Шевченківський районний суд міста Харкова у складі:
головуючого судді Шамраєву М.Є.,
за участю секретаря судового засідання Пухно М.С.,
позивача – ОСОБА_1 ,
представника позивача – адвоката Миронової С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду міста Харкова в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Ізюмська державна нотаріальна контора Харківської області, Головне управління Держгеокадастру в Харківській області, Левківська сільська рада Ізюмського району Харківської області, Фермерське господарство «Надія 92», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання права власності на спадкове майно, за зустрічним позовом ОСОБА_7 до Головного управління Держгеокадастру в Харківській області, Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області, ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , Ізюмська державна нотаріальна контора Харківської області, Левківська сільська рада Ізюмського району Харківської області, Фермерське господарство «Надія 92», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання права власності на спадкове майно, та позовом третьої особи фермерське господарство «Надія 92» до Головного управління Держгеокадастру в Харківській області, Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Ізюмська державна нотаріальна контора Харківської області, Левківська сільська рада Ізюмського району Харківської області, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання права на майно,-
УСТАНОВИВ: 
У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Ізюмська державна нотаріальна контора Харківської області, Головне управління Держземагентства у Харківській області, Левківська сільська рада Ізюмського району Харківської області, Фермерське господарство «Надія 92», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання права власності на спадкове майно.
Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 31 серпня 2015 року відкрито провадження у справі.
Відповідач ОСОБА_3 подав пояснення, в яких проти позову заперечив, посилаючись на те, що станом на день відкриття спадщини ОСОБА_8 не мав майнових прав як фізична особа щодо самостійного користування спірною земельною ділянкою, оскільки право постійного користування нею належить ФГ «Надія 92»; що з 01.01.2002 право постійного користування не може набуватись громадянами України; що право постійного користування ОСОБА_8 земельною ділянкою віднесено до особистого сервітутного права та припинилось у зв`язку із смертю останнього.
Відповідач Головне управління Держземагентства у Харківській області (правонаступником якого є Головне управління Держгеокадастру у Харківській області) надало пояснення, в яких проти позову заперечило, указуючи, що згідно державного акта спірна земельна ділянка є індивідуально визначеним об`єктом з визначеним місцем розташування та не може бути поділена без відповідної технічної документації із землеустрою; що вимоги про визнання права користування земельною ділянкою за ОСОБА_2 , яка є відповідачем у справі, суперечать положенням процесуального закону.
У наступному ОСОБА_1 уточнила позовні вимоги та просила визнати за нею право постійного користування земельною ділянкою площею 54,83 га, яка розташована на території Левківської сільської ради Ізюмського району Харківської області, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_8 , яка належала йому на підставі державного акта на право постійного користування землею серії Б № 074636, виданого виконавчим комітетом Ізюмської районної ради депутатів трудящих в 1993 році; визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на фермерське господарство «Надія-92», як цілісний майновий комплекс (ідентифікаційний код юридичної особи 23750525), що знаходиться в с. Крамарівка Ізюмського району Харківської області, після смерті батька ОСОБА_8 .
В обгрунтування заявленого позову (з урахуванням уточнень) посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько – ОСОБА_8 ; що після його смерті залишилось майно, яке він заповів лише їй; що вона отримала свідоцтво про право на спадщину на 5/6 частин майна заповідача, а саме належних йому за життя грошових коштів на рахунках, натомість у свідоцтві не вказано, що вона має право на спадкування Фермерського господарства « Надія 92», майна вказаного фермерського господарства, а також права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб площею 54,83 га; що згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців від 02.02.2015 єдиним засновником ФГ «Надія 92» указано ОСОБА_8 ; що позивач як спадкоємець після смерті свого батька прийняла спадщину з метою продовжити фермерську діяльність, що є підставою для визнання за нею права власності на селянське (фермерське) господарство; що оскільки право користування земельною ділянкою належало спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилось внаслідок його смерті, то воно також входить до складу спадщини. 
У квітні 2016 року Фермерське господарство «Надія 92» подало позов третьої особи до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Ізюмська державна нотаріальна контора Харківської області, Левківська сільська рада Ізюмського району Харківської області, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання права на майно. Просило визнати за ним право постійного користування земельною ділянкою площею 54,83 га, що розташована на території Левківської сільської ради Ізюмського району Харківської області, для ведення фермерського господарства на підставі державного акта на право користування землею серії Б № 074636, виданого Представником Президента України в Ізюмському районі Харківської області Ізюмської районної державної адміністрації в 1993 році.
Як на підставу позовних вимог, Фермерське господарство «Надія 92» посилалося на те, що спірна земельна ділянка була отримана ОСОБА_8 у 1993 році для створення та ведення селянського (фермерського) господарства. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 помер. Спадкоємцями його майна є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які, в тому числі, вважають, що в порядку спадкування за законом вони набули право постійного користування спірною земельною ділянкою, яка була надана їх батьку для створення та ведення селянського (фермерського) господарства. Проте Фермерське господарство «Надія 92» вказує, що саме йому належить право постійного користування земельною ділянкою площею 54,83 га, що розташована на території Левківської сільської ради Ізюмського району Харківської області, оскільки вказана земельна ділянка була передана ОСОБА_8 до складу майна фермерського господарства.
Також у квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області, ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , Ізюмська державна нотаріальна контора Харківської області, Левківська сільська рада Ізюмського району Харківської області, Фермерське господарство «Надія 92», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання права власності на спадкове майно. Просила визнати за нею в порядку спадкування за законом право постійного користування земельною ділянкою площею 54,83 га, що розташована на території Левківської сільської ради Ізюмського району Харківської області, для ведення фермерського господарства після смерті ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 та що належала померлому на підставі державного акта на право користування землею серії Б № 074636, виданого Представником Президента України в Ізюмському районі Харківської області Ізюмської районної державної адміністрації в 1993 році.
В обгрунтування заявленого позову посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер її батько – ОСОБА_8 ; що вона є спадкоємицею першої черги; що, незважаючи на те, що батько залишив заповіт на користь її сестри ОСОБА_1 , вона як інвалід третьої групи має право на обов`язкову частку у спадщині в розмірі 1/6; що вона має право на спадкування за законом права користування земельною ділянкою площею 54,83 га, що розташована на території Левківської сільської ради Ізюмського району Харківської області, та що це право повинно переходити щодо всієї земельної ділянки як цілісного об`єкту цивільних прав.
Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 08 квітня 2016 року вищевказані позови об`єднані в одне провадження.
Відповідач Головне управління Держгеокадастру у Харківській області (що є правонаступником Головного управління Держземагентства у Харківській області) подало заперечення, в яких заперечило проти позову, зустрічного позову та позову третьої особи, посилаючись на те, що земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постіне користування, перебувають у власності або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування; що право користування земельною ділянкою, що виникло у особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право, і не входять до складу спадщини.
У зв`язку із зміною підсудності вказана цивільна справа надійшла до Дзержинського районного суду м. Харкова. 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільна справа надійшла в провадження судді Аркатової К.В.
Ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Харкова Аркатової К.В. від 27.06.2023 цивільну справу прийнято до розгляду, відкрито провадження в загальному позовному провадженні.
Ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Харкова ОСОБА_9 від 19.12.2023 підготовче засідання по вказаній справі закрито та призначено справу до судового розгляду.
Розпорядженням керівника апарату Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 квітня 2025 року № 02-06/117 ОСОБА_10 відповідно до пункту 2.3.43 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого Рішенням Ради Суддів України та погодженого Головою Державної судової адміністрації України від 11 листопада 2024 року № 39 (зі змінами та доповненнями) призначено повторний автоматичний розподіл справи № 623/3792/15-ц провадження № 2/638/679/25 у зв`язку з наказом голови Дзержинського районного суду м. Харкова від 20.03.2025 "Про відрахування зі штату Дзержинського районного суду м. Харкова ОСОБА_9 " суддю ОСОБА_9 відраховано зі штату Дзержинського районного суду м. Харкова з посади судді у зв?язку зі звільненням відповідно до Рішення Вищої ради правосуддя від 18 березня 2025 року № 540/0/15-25 «Про звільнення ОСОБА_9 з посади судді Дзержинського районного суду міста Харкова, у зв?язку з поданням заяви про відставку» 21 березня 2025 року.
01 квітня 2025 року на підставі протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями зазначена справа надійшла в провадження до судді Шамраєва М.Є.
Ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Харкова Шамраєва М.Є. від 07.04.2025 справа прийнята до провадження та призначена до судового розгляду.
Судовий розгляд справи неодноразово відкладався через неявку учасників та відсутність відомостей щодо їх належнгого повідомлення про дату, час і місце розгляду справи.
У судове засідання 19.03.2026 з`явились позивач та її представник, які просили первісний позов задовольнити в повному обсязі, а в задоволенні зустрічного позову та позову третьої особи – відмовити.
Інші учасники справи не з`явились, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи.
Відповідачі Ізюмська районна державна адміністрація Харківської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , а також треті особи Ізюмська державна нотаріальна контора Харківської області, Головного управління Держгеокадастру в Харківській області, Фермерське господарство «Надія 92», Левківська сільська рада Ізюмського району Харківської області в раніше поданих до суду заявах просили розглянути справи за їхньої відсутності.
Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд установив наступне.
Згідно з рішенням Ізюмської районної ради народних депутатів Харківської області від 28.03.1992 вирішено погодитись із рішенням райвинкому про надання земель гр. ОСОБА_8 в довічне успадковане володіння, надати гр. ОСОБА_8 земельну ділянку загальною площею 50 га, в тому числі ріллі 50 га в довічне успадковане володіння із земель запасу Левківської сільської ради народних депутатів та доручено Головному інженеру-землевпоряднику внести зміни в земельно-облікову документацію та видати гр. ОСОБА_8 державний акт на право володіння землею.
Згідно з Розпорядженням № 274 Представника Президента України від 02.12.1992 зареєстроване Фермерське господарство «Надія», голова Проскурний Афанасій Прохорович, розташоване в с. Крамарівка, 
Відповідно до Державного акта на право користування землею серії Б № 074636 від 1993 року ОСОБА_8 надано в постійне користування для ведення селянського господарства земельну ділянку площею 54,83 га на території Левківської сільської ради Ізюмського району Харківської області.
Згідно з відомостями Управління Держземагентства в Ізюмтському районі Харківської області (лист від 14.09.2015 № 22-20.02-0.3-48/2-15) указаний Державний акт зареєстрований в Книзі записів (реєстрації) державних актів на право постійного користування землею на території Ізюмської ради народних депутатів 15.07.1993 за № 5.
Як убачається із Договору № 9 на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) від 19.05.1997, укладеного між Ізюмською районною державною адміністрацією та ОСОБА_11 , на підставі розпорядження № 193 від 14.05.1997 ОСОБА_11 – фермерові Фермерського селянського господарства «Надія», передано в тимчасове користування земельну ділянку загальною площею 44,6 га на умовах оренди строком на 20 (не зазначено одиниць виміру) для вирощування сільськогосподарських культур.
05.02.2002 Фермерське господарство «Надія» перереєстроване у Сімейне селянське фермерське господарство «Надія» та зареєстровано Статут господарства.
25.01.2012 змінено найменування господарства на Фермерське господарство «Надія 92» та затверджено нову редакцію Статуту господарства.
Відповідно до Статуту Фермерського господарства «Надія 92»: 
воно є правонаступником всього майна, всіх прав та обов`язків Сімейного селянського фермерського господарства «Надія» (п. 1.1 Статуту); 
спадкування майна і землі Господарства здійснюється відповідно до цивільного і земельного законодавства України. Засновник господарства може у випадку втрати працездатності чи досягнення пенсійного віку за рішенням органу, що надав земельну ділянку, надати її в користування одному з членів родини, що господарює у фермерському господарстві, а у випадку відсутності такого, іншим членам родини, що мають відповідну кваліфікацію, досвід роботи і бажають господарювати або Господарству. У випадку тимчасової непрацездатності чи наявності інших поважних причин, засновник може віддати земельну ділянку в користування одному з членів родини на основі відповідного договору (п. 3.12 Статуту);
успадкування господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону. Якщо господарство успадковується двома або більше спадкоємцями, то земельна ділянка поділу не підлягає, якщо в результати її поділу утвориться хоча б одна земельна ділянка менше мінімального розміру, встановленого для даного регіону. Науково обгрунтовані регіональні мінімальні розміри земельних ділянок визначаються центральним органом виконавчої влади з питань аграрної політики України та Українською академією аграрних наук і затверджуються Кабінетом Міністрів Украіни (п. 3.13 Статуту);
майно Господарства складається з грошових коштів та майна, переданого членами Господарства до його складеного капіталу, а також прав користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, сільськогосподарською технікою, обладнанням, інвентарем, іншими майновими правами (у тому числі на інтелектуальну власність) (п. 4.1 Статуту); 
до складеного капіталу Господарства входить право користування земельними ділянками, наданими для ведення фермерського господарства члену Господарства, Проскурному Афанасію Прохоровичу на підставі державного акта на право постійного користування землею та договору оренди землі. Площа земельної ділянки, наданої у постійне користування становить 54,83 га (державний акт на право постійного користування земельною ділянкою Б № 074636, виданий виконавчим комітетом Ізюмської районної Ради депутатів трудящих від 1993 року). Площа земельної ділянки наданої в оренду становить 44,6 га риллі (договір оренди № 9 від 19 травня 1997 року, укладений з Ізюмською районною державною адміністрацією). Строк договору оренди - 20 років (п. 4.4 Статуту); 
інші члени Господарства передають до складеного капіталу права користування будівлями, спорудами, сільськогосподарською технікою та обладнанням, інвентарем, автотранспортом, іншим майном, яке належить їм на праві приватної власності, а також грошові кошти (п. 4.5 Статуту);
членами Господарства є: 1) ОСОБА_8 (ідент. № НОМЕР_1 ) - засновник Господарства; 2) ОСОБА_3 (ідент № НОМЕР_2 ) - голова Господарства; 3) ОСОБА_12 (ідент. № НОМЕР_3 ); ОСОБА_5 (ідент. № НОМЕР_4 ): ОСОБА_13 (ідент. № НОМЕР_5 ); 6) ОСОБА_14 (ідент. № НОМЕР_6 ) (п. 6.2 Статуту);
члени Господарства мають право, зокрема заповідати свою частку майна Господарства або його частину (п. 6.3.1 Статуту);
членство у Господарстві припиняється у разі, зокрема смерті члена Господарства (п. 6.8 Статуту). 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер.
За життя ОСОБА_8 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Ізюмського районного нотаріального округу, яким заповів все своє майно своїй доньці – позивачеві за первісним позовом.
Позивач за первісним позовом отримала свідоцтво про право на спадщину від 29.04.2014 на 5/6 частин майна заповідача, а саме належних йому за життя грошових коштів на рахунках. При цьому у видачі свідоцтва на право на спадщину на земельні ділянки нотаріусом відмовлено у зв`язку з ненаданням державних актів на право приватної власності на землю, які підтверджують право власності на земельні ділянки на ім`я померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_8 , та роз`яснено право на звернення до суду для визнання права власності в порядку спадкування на земельні ділянки.
Також відповідач за первісним позовом/позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 як спадкоємець за законом отримала свідоцтво про право на спадщину від 14.05.2014 на обов`язкову частку у спадщини у вигляді 1/6 частину майна ОСОБА_8 , а саме належних йому за життя грошових коштів на рахунках. При цьому у видачі свідоцтва на право на спадщину на земельну ділянку ОСОБА_2 нотаріусом також відмовлено у зв`язку з ненаданням правовстановлюючого документу на земельну ділянку, який підтверджує право власності на землю та роз`яснено право на звернення до суду для визнання права власності в порядку спадкування на земельну ділянку.
Як убачається з листа Управління Держгеокадастру в Ізюмському районі Харківської області від 01.03.2016 № 27-20.02-0.2-768/2-16 згідно державної статистичної звітності з кількісного обліку земель станом на 01.01.2015 за ФГ «Надія 92», як правонаступника ССФГ «Надія», обліковуються землі сільськогосподарського призначення загальною площею 99,43 га. При цьому в листі наголошено на необхідність приведення наявних правовстановлюючих документів на право користування земельними ділянками у відповідність до чинного законодавства.
Згідно з Податковими розрахунками фіксованого сільськогосподарського податку за 2012-2015 роки та відповідних квитанцій Фермерське господарство «Надія 92» користувалось земельними ділянками площею 94,6 ріллі та 0,62 пасовищ та сплачувало податки та орендну плату за землю.
Як убачається із витягу з Державного реєстру речових прав № 368791302 від 06.03.2024 право постійного користування земельною ділянкою, кадастровий номер 6322886500:06:000:0369, площею 49,9942 га (частину спірної земельної ділянки) зареєстроване за Фермерським господарством «Надія 92».
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Як було визначено Законом України «Про селянське (фермерське) господарство», що діяв на час оформлення ОСОБА_8 права постійного користування спірною земельною ділянкою та створення ним Фермерського господарства «Надія», селянське (фермерське) господарство є формою підприємництва громадян України, які виявили бажання переважно особистою працею членів цього господарства виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою і реалізацією. Членами селянського (фермерського) господарства можуть бути подружжя, їх батьки, діти, які досягли 16-річного віку, та інші родичі, які об`єдналися для роботи в цьому господарстві. Членами селянського (фермерського) господарства не є особи, в тому числі й родичі, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом, угодою). Селянське (фермерське) господарство може бути створено однією особою. Головою селянського (фермерського) господарства є його засновник або особа, яка є його правонаступником. Інтереси селянського (фермерського) господарства перед державними, кооперативними, громадськими, зарубіжними, іншими підприємствами і організаціями, окремими громадянами представляє голова господарства. На ім`я голови селянського (фермерського) господарства видається Державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею або приватної власності. З ним укладається договір на користування землею на умовах оренди, складаються також й інші документи відповідно до законодавства України. Голова селянського (фермерського) господарства може доручати виконувати свої обов`язки і використовувати права голови одному з членів господарства. Селянське (фермерське) господарство має назву, печатку і штамп (ст. 2 Закону).
Право на створення селянського (фермерського) господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку і виявив до цього бажання. Переважним правом на створення селянського (фермерського) господарства користуються громадяни, які проживають в сільській місцевості і мають необхідну кваліфікацію або досвід роботи в сільському господарстві. При створенні одним із членів сім`ї селянського (фермерського) господарства інші члени сім`ї та родичі самостійно приймають рішення про участь в його діяльності. Громадяни України можуть брати участь у діяльності селянського (фермерського) господарства на правах як повної, так і часткової зайнятості (ст. 4 Закону).
Відповідно до ст. 6 Закону для ведення селянського (фермерського) господарства надаються у довічне успадковуване володіння і приватну власність земельні ділянки, розмір яких не повинен перевищувати 50 гектарів сільськогосподарських угідь і 100 гектарів усіх земель. Конкретні розміри земельних ділянок громадян, які ведуть селянське (фермерське) господарство, в межах норм, встановлених частиною першою цієї статті, визначають районні, міські Ради народних депутатів диференційовано, з урахуванням регіональних особливостей, спеціалізації і можливостей обробітку наданих земель переважно членами селянського (фермерського) господарства. Земельні ділянки громадян, які ведуть селянське (фермерське) господарство, поділу не підлягають. Громадяни, які ведуть селянське (фермерське) господарство, можуть додатково орендувати земельні ділянки для виробничих цілей.
Як було визначено ст. 8 Закону, після одержання Державного акта на право приватної власності або довічного успадковуваного володіння землею чи укладення договору на оренду селянське (фермерське) господарство підлягає державній реєстрації в районній, міській Раді народних депутатів, що надала земельну ділянку у довічне успадковуване володіння, приватну власність або користування. Для державної реєстрації до відповідної Ради народних депутатів селянське (фермерське) господарство подає заяву про реєстрацію цього господарства, список осіб, які виявили бажання створити його, прізвище, ім`я, по батькові голови, документ про внесення плати за державну реєстрацію. За державну реєстрацію вноситься плата, розмір якої встановлюється Кабінетом Міністрів України. Після відведення земельної ділянки в натурі і одержання Державного акта на право довічного успадковуваного володіння землею, приватної власності або договору на оренду земельної ділянки та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи; одержує печатку із своїм найменуванням і адресою; відкриває розрахунковий та інші рахунки в установах банку; вступає в ділові відносини з іншими підприємствами, установами та організаціями; визнається як самостійний товаровиробник державними і господарськими органами при плануванні економічного і соціального розвитку регіону. Сільська, селищна Рада народних депутатів заносить до спеціальної погосподарської книги дані про склад господарства, надану господарству земельну ділянку.
Відповідно до ст. 7 ЗК України 1990 року постійним визнається землекористування без заздалегідь 
установленого строку. У постійне користування земля надається Радами народних 
депутатів із земель, що перебувають у державній власності, зокрема громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства.
За змістом ст. 19 ЗК України 1990 року сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами для будівництва шкіл, лікарень, підприємств торгівлі та інших об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням населення (сфера послуг), сільськогосподарського використання, ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, індивідуального житлового, дачного і гаражного будівництва, індивідуального і колективного садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, традиційних народних промислів.
Як було визначено ст. 50 ЗК України 1990 року громадянам України, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, передаються за їх бажанням у власність або надаються в користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки, включаючи присадибний наділ. Передача земельної ділянки у приватну власність або надання її в користування здійснюється із земель запасу, а також земель, вилучених у встановленому порядку. У тимчасове користування земельні ділянки надаються із земель запасу, а також можуть надаватися із земель лісового і водного фондів. Земельні ділянки виділяються, як правило, єдиним масивом з розташованими на ньому водними джерелами і лісовими угіддями. Передача або надання земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні, провадиться тільки після їх вилучення (викупу). 
Відповідно до ст. 51 ЗК України 1990 року громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи й тих, хто переїздить з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування подають до сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, яку підписує голова створюваного селянського (фермерського) господарства. У заяві зазначаються: бажані розмір і місце розташування ділянки, кількість членів селянського (фермерського) господарства, повідомляється про їх досвід роботи в сільському господарстві і наявність кваліфікації або спеціальної підготовки. Можливі також інші обгрунтування щодо виділення земельної ділянки. Заяву громадянина про передачу земельної ділянки у власність або надання в користування відповідна Рада народних депутатів розглядає у місячний строк і у разі згоди замовляє за рахунок Українського державного фонду підтримки селянських (фермерських) господарств державній землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з власниками землі або землекористувачами, районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами і органом архітектури. Рішення про передачу у власність або надання у користування земель громадянам для ведення селянського (фермерського) господарства чи про відмову у передачі або наданні землі відповідні Ради народних депутатів приймають на найближчій сесії. 
Згідно із ст. 52 ЗК України 1990 року для ведення селянського (фермерського) господарства можуть передаватися у приватну власність або надаватися у користування земельні ділянки, розмір яких не повинен перевищувати 50 гектарів сільськогосподарських угідь і 100 гектарів усіх земель. Конкретні розміри земельних ділянок громадян, які ведуть селянське (фермерське) господарство, у межах норм, установлених частиною першою цієї статті, визначають сільські, селищні, міські, районні Ради народних депутатів диференційовано, з урахуванням регіональних особливостей, спеціалізації та можливостей обробітку наданих земель переважно членами селянського (фермерського) господарства. Громадяни, які ведуть селянське (фермерське) господарство, можуть додатково орендувати земельні ділянки для виробничих цілей. Розмір земельних ділянок, що надаються в оренду, може обмежуватись договором оренди або рішенням Ради народних депутатів. Земельні ділянки громадян, які ведуть селянське (фермерське) господарство, поділу не підлягають.
Відповідно до ст. 12 Закону України «Про фермерське господарство» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) землі фермерського господарства можуть складатися із: а) земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; б) земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; в) земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. Права володіння та користування земельними ділянками, які знаходяться у власності членів фермерського господарства, здійснює фермерське господарство.
За змістом ст. 19, 20 названого Закону до складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу. Майно фермерського господарства належить йому на праві власності. Майнові права, що входять до складеного капіталу фермерського господарства, передаються йому на визначений у Статуті термін. У власності фермерського господарства може перебувати будь-яке майно, в тому числі земельні ділянки, житлові будинки, господарські будівлі і споруди, засоби виробництва тощо, яке необхідне для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і набуття якого у власність не заборонено законом. Фермерське господарство має право здійснювати відчуження та набуття майна на підставі цивільно-правових угод. Порядок володіння, користування і розпорядження майном фермерського господарства здійснюється відповідно до його Статуту, якщо інше не передбачено угодою між членами фермерського господарства та законом. Член фермерського господарства має право на отримання частки майна фермерського господарства при його ліквідації або у разі припинення членства у фермерському господарстві. Розмір частки та порядок її отримання визначаються Статутом фермерського господарства. Майнові спори між фермерським господарством та його членами вирішуються судом.
Відповідно до ст. 21 Закону фермерське господарство як цілісний майновий комплекс включає майно, передане до складеного капіталу, не розподілений прибуток, майнові та інші зобов`язання. За рішенням членів фермерського господарства відповідно до закону фермерське господарство як цілісний майновий комплекс може бути відчужене на підставі цивільно-правових угод громадянам України, які мають право на створення фермерського господарства, або юридичним особам України для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Громадяни, які придбали майно фермерського господарства як цілісного майнового комплексу на підставі цивільно-правової угоди, подають у встановленому порядку Статут фермерського господарства на державну реєстрацію. 
Як визначено ст. 23 Закону, успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону. Якщо фермерське господарство успадковується двома або більше спадкоємцями, то земельна ділянка поділу не підлягає, якщо в результаті її поділу утвориться хоча б одна земельна ділянка менше мінімального розміру, встановленого для даного регіону. Науково обґрунтовані регіональні мінімальні розміри земельних ділянок визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної аграрної політики, та Українською академією аграрних наук і затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У справі № 179/1043/16-ц Велика Палата Верховного Суду вирішувала такі правові проблеми: 1) чи переходить право постійного користування земельною ділянкою до селянського (фермерського) господарства від його засновника? 2) чи можливо успадкувати право постійного користування земельною ділянкою, а також вказане господарство (права його засновника, члена)?
Правовідносини в указаній справі є подібних до спірних правовідносин у цій справі, адже вона розглядалась за позовом ОСОБА_1 до Магдалинівської районної державної адміністрації Дніпропетровської області за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, -Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області (далі - третя особа) про визнання у порядку спадкування прав засновника селянського (фермерського) господарства та права постійного користування земельною ділянкою, наданою для ведення такого господарства. Справу у суді ініціювала спадкоємниця засновника селянського (фермерського) господарства. Вона була членом цього господарства та вважала, що може успадкувати за законом земельну ділянку, яку її чоловік отримав за життя у постійне користування для ведення такого господарства, а також може успадкувати права засновника створеного селянського (фермерського) господарства.
У своїй постанові від 23.06.2020 у вказаній справі Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи правову проблему: Чи переходить право постійного користування земельною ділянкою до селянського (фермерського) господарства від його засновника? дійшла, зокрема наступних висновків: 
15. Позивачка стверджувала, що оскільки її чоловік отримав спірну земельну ділянку у постійне користування для ведення селянського (фермерського) господарства та заснував таке господарство, то після смерті чоловіка вона може успадкувати зазначене право. Натомість суди першої й апеляційної інстанцій виснували, що право постійного користування спірною земельною ділянкою припинилося зі смертю засновника селянського (фермерського) господарства.
16. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що правове регулювання діяльності селянських (фермерських господарств) суттєво змінилося порівняно з часом, коли чоловік позивачки заснував таке господарство. З огляду на стан відповідного законодавства на момент смерті засновника Велика Палата Верховного Суду не погоджується ні з означеним доводом позивачки, ні з висновками судів першої й апеляційної інстанцій і вважає, що з моменту державної реєстрації селянського (фермерського) господарства як юридичної особи за Законом України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20 грудня 1991 року (далі - Закон № 2009-XII; тут і далі - у редакції, чинній на час створення СФГ «СПАС») право постійного користування земельною ділянкою, яку отримав для ведення такого господарства його засновник, перейшло до цього господарства, а тому не припинилося через смерть засновника та не може бути успадкованим спадкоємцями останнього.
17. Суди першої й апеляційної інстанцій встановили, зокрема, такі обставини: чоловік позивачки у лютому 1998 року отримав право постійного користування спірною земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства, 30 червня 1998 рокузареєстрував СФГ «СПАС», що підтверджують відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а ІНФОРМАЦІЯ_1 - помер; після смерті засновника спадщина складається із цього господарства, а єдиною спадкоємницею першої черги є позивачка.
18. На час надання засновнику права постійного користування спірною земельною ділянкою діяв ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року, який у відповідній редакції передбачав таке регулювання відносин щодо права постійного користування земельною ділянкою:
18.1. Постійним визнавалося землекористування без заздалегідь установленого строку (частина друга статті 7 зазначеного кодексу (тут і далі - у редакції, чинній на час надання спірної земельної ділянки засновникові)). Право постійного користування землею посвідчували державні акти. Їх видавали та реєстрували сільські, селищні, міські, районні Ради народних депутатів (частина перша статті 23 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року).
18.2. Громадянам України, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, земельні ділянки передавалися у власність або надавалися в користування, в тому числі на умовах оренди, включаючи присадибний наділ (частина перша статті 50 вказаного кодексу). Землю у постійне користування надавали Ради народних депутатів, зокрема і для ведення громадянами України селянського (фермерського) господарства (пункт 1 частини п`ятої статті 7 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року).
18.3. Громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи й тих, хто переїздив з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування подавали до сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, яку підписував голова створюваного селянського (фермерського) господарства. У заяві зазначали: бажані розмір і місце розташування ділянки, кількість членів селянського (фермерського) господарства, повідомляли про їх досвід роботи в сільському господарстві та наявність кваліфікації або спеціальної підготовки. Можливими були також інші обґрунтування щодо виділення земельної ділянки (частини перша та друга статті 51 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року).
18.4. Право користування земельною ділянкою чи її частиною припинялося, зокрема, у разі припинення діяльності селянського (фермерського) господарства (пункт 3 частини першої статті 27 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року).
19. На час заснування СФГ «СПАС» відносини, пов`язані зі створенням і діяльністю селянських (фермерських) господарств, регулював Закон № 2009-XII, приписи якого були спеціальними до відповідних приписів інших Законів України, зокрема і до ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року :
19.1. Селянське (фермерське) господарство було формою підприємництва громадян України, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією. Інтереси селянського (фермерського) господарства перед підприємствами, установами та організаціями, окремими громадянами представляв голова господарства. На його ім`я видавався Державний акт на право приватної власності на землю або Державний акт на право постійного користування землею; з головою селянського (фермерського) господарства укладався договір на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, складалися інші документи відповідно до законодавства України (частини перша, четверта та п`ята статті 2 Закону № 2009-XII).
19.2. Право на створення селянського (фермерського) господарства мав кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку, виявив таке бажання, мав документи, що підтверджують його здатність займатися сільським господарством, і пройшов конкурсний відбір. Першочергове право на створення селянського (фермерського) господарства надавалося громадянам, які проживали в сільській місцевості і мали необхідну кваліфікацію або досвід роботи в сільському господарстві (частина перша статті 4 Закону № 2009-XII).
19.3. Земельні ділянки громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства передавалися у приватну власність і надавалися в користування, в тому числі на умовах оренди. У постійне користування земля надавалася громадянам для ведення селянського (фермерського) господарства із земель, що перебували у державній власності. У тимчасове користування земельні ділянки надавалися, зокрема, із земель запасу, а також могли надаватися із земель лісового та водного фондів (частина друга статті 4 Закону № 2009-XII).
19.4. Громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи тих, хто переїздить з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування, в тому числі в оренду, подавали до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, підписану головою створюваного селянського (фермерського) господарства. У заяві зазначали: бажані розмір і місце розташування ділянки, кількість членів селянського (фермерського) господарства, документально підтверджували їх досвід роботи в сільському господарстві та наявність кваліфікації або спеціальної підготовки, обґрунтування щодо розмірів земельної ділянки і перспектив діяльності селянського (фермерського) господарства (частина перша статті 5 Закону № 2009-XII).
19.5. Після одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягало у 30-денний строк державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку. Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) й одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування або укладання договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набувало статусу юридичної особи, одержувало печатку з його найменуванням і адресою, відкривало розрахунковий та інші рахунки в установах банку, вступало у відносини з підприємствами, установами та організаціями, визнавалося державними органами та органами місцевого самоврядування як самостійний товаровиробник при плануванні економічного і соціального розвитку регіону (частини перша та друга статті 9 Закону № 2009-XII).
19.6. Діяльність селянського (фермерського) господарства припиняється у разі припинення права власності на землю, права користування земельною ділянкою у випадках, передбачених статтями 27 і 28 Земельного кодексу України (пункт 2 частини першої статті 29 Закону № 2009-XII).
20. За змістом наведених приписів на час створення СФГ «СПАС» можливість реалізації права на створення селянського (фермерського) господарства була підпорядкована фактичному одержанню громадянином, зокрема, права постійного користування земельною ділянкою для ведення такого господарства. Наявність у засновника визначеного законом права на земельну ділянку була однією з умов державної реєстрації селянського (фермерського) господарства як юридичної особи. Більше того, право користування земельною ділянкою мало припинятися з припиненням діяльності селянського (фермерського) господарства (пункт 3 частини першої статті 27 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року), а припинення права користування земельною ділянкою мало наслідком припинення діяльності цього господарства (пункт 2 частини першої статті 29 Закону № 2009-XII).
21. Враховуючи законодавчі обмеження у використанні земельної ділянки інакше, ніж за її цільовим призначенням (пункт 1 частини першої статті 40 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року), а також юридичні наслідки її використання не за цільовим призначенням (пункт 7 частини першої статті 27, частина друга статті 29, частина перша статті 88 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року), надана громадянину у встановленому порядку для ведення селянського (фермерського) господарства земельна ділянка за її правовим режимом була та є такою, яку слід використовувати виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб цього громадянина.
22. Передбачені законом особливості надання фізичній особі земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства підтверджують те, що таку ділянку можна було безоплатно отримати лише для створення відповідного господарства, після чого її використання можливе було тільки для ведення селянського (фермерського) господарства, тобто для вироблення, переробки та реалізації товарної сільськогосподарської продукції (частина перша статті 2 Закону № 2009-XII). Таку діяльність здійснює саме селянське (фермерське) господарство, а не його засновник. Іншими словами, після набуття засновником селянського (фермерського) господарства права постійного користування земельною ділянкою для ведення такого господарства та проведення державної реєстрації останнього постійним користувачем зазначеної ділянки стає селянське (фермерське) господарство (цей висновок не стосується права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, наданою для ведення такого господарства; оскільки таке право є успадковуваним, тобто передається у спадщину, то воно залишається у володінні фізичної особи і після створення селянського (фермерського) господарства, про що Велика Палата Верховного Суду вказала у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 368/54/17).
23. Ураховуючи наведене, з моменту створення СФГ «СПАС» відбулася фактична заміна постійного землекористувача, і обов`язки останнього перейшли до селянського (фермерського) господарства з дня його державної реєстрації. Державна реєстрація права постійного користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства за його засновником не змінює вказаний висновок, оскільки після державної реєстрації такого господарства саме воно як суб`єкт підприємницької діяльності могло використовувати відповідну ділянку за її цільовим призначенням, тобто бути постійним користувачем. Відповідно з часу державної реєстрації цього господарства воно повноважне зареєструвати за собою право постійного користування земельною ділянкою, яку раніше для ведення селянського (фермерського) господарства отримав його засновник. Вказане узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, сформульованими у постанові від 10 квітня 2019 року (пункти 23-29) й ухвалі від 13 листопада 2019 року (пункти 17-18) у справі № 275/82/18, а також у постанові від 1 квітня 2020 року у справі № 320/5724/17 (пункти 6.24-6.29) щодо належності права на продовження договірних відносин з користування земельною ділянкою для ведення фермерського господарства саме такому господарству, а не його засновникові.
24. 1 січня 2002 року набрав чинності ЗК України від 25 жовтня 2001 року, згідно з частиною першою статті 92 якого право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Вичерпний перелік осіб, які могли набувати земельні ділянки у постійне користування, був визначений у частині другій статті 92 ЗК України від 25 жовтня 2001 року. Фермерські господарства та фізичні особи до вказаного переліку не належали. Але у пункті 6 розділу Х «Перехідні положення» зазначеного кодексу було передбачено, що громадянита юридичні особи, які вже мали у постійному користуванні земельні ділянки, не могли мати їх на такому праві та повинні були у визначений строк переоформити право власності або право оренди на них відповідно до встановленого порядку. При переоформленні права постійного користування земельними ділянками, наданими для ведення селянських (фермерських) господарств, у довгострокову оренду її строк мав визначатися відповідно до закону.
25. 22 вересня 2005 року Конституційний Суд України ухвалив рішення № 5-рп/2005, згідно з яким визнав неконституційним пункт 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України від 25 жовтня 2001 року щодо обов`язку переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або на право оренди. Конституційний Суд України вказав, що немає підстав визнавати неконституційною статтю 92 ЗК України від 25 жовтня 2001 року, оскільки використання у ній терміна «набувають» (який означає «ставати власником чого-небудь, здобувати що-небудь») вказує на те, що ця стаття не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте в установлених законодавством випадках станом на 1 січня 2002 року до його переоформлення (абзац 11 пункту 5.3 мотивувальної частини вказаного рішення).
26. Отже, право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку до 1 січня 2002 року, не втрачається внаслідок його непереоформлення користувачем, який за ЗК України від 25 жовтня 2001 року не є суб`єктом такого права. Право постійного користування земельною ділянкою зберігається за таким користувачем до приведення прав і обов`язків щодо вказаної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства (див. аналогічний висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 663/1738/16-ц (реєстровий номер 85174518)). Тому право постійного користування земельною ділянкою, яке від засновника перейшло до СФГ «СПАС», не припинилося ані через зміни у земельному законодавстві, ані через смерть засновника. Відтак, не можна погодитися з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про припинення права постійного користування спірною земельною ділянкою.
Вирішуючи правову проблему: Чи можливо успадкувати право постійного користування земельною ділянкою, а також селянське (фермерське) господарство (права його засновника, члена)? Велика Палата Верховного Суду дійшла в указаній постанові таких висновків:
28. Суди першої й апеляційної інстанцій вважали, що право постійного користування спірною земельною ділянкою припиняється зі смертю засновника селянського (фермерського) господарства, для ведення якого цей засновник відповідну ділянку отримав. Натомість позивачка стверджувала, що право постійного користування земельною ділянкою можна успадкувати, оскільки у чинному законодавстві України немає такої підстави припинення вказаного права як смерть особи, якій воно було надане, як і немає обмежень на спадкування цього майнового права.
29. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що згідно із загальнодозвільним принципом правового регулювання, який поширюється на сферу правомірних приватних відносин (зокрема, на відносини спадкування), дозволено те, що не заборонено законом. Можливість спадкування права постійного користування земельною ділянкою, як і права довічного успадковуваного володіння нею, забезпечує сталість цивільного обороту й уникнення ситуацій, за яких можливий необґрунтований перерозподіл земельних ділянок і прав на них.
30. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в ухвалі від 18 березня 2020 року, передаючи справу № 179/1043/16-ц на розгляд Великої Палати Верховного Суду, вказав, що остання у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 368/54/17 ототожнила поняття «право постійного користування земельною ділянкою» і «право довічного успадковуваного володіння», оскільки відступила від висновків Верховного Суду України, сформульованих у постановах від 5 жовтня 2016 року у справі № 181/698/14-ц (провадження № 6-2329цс16) і від 23 листопада 2016 року у справі № 657/731/14-ц (провадження № 6-3113цс15), обидві з яких стосувалися права на спадкування земельної ділянки, наданої засновнику фермерського господарства на підставі державного акта про право постійного користування земельною ділянкою, а не передбаченого ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року права довічного успадковуваного володіння, щодо реалізації якого виник спір у справі № 368/54/17.
31. Велика Палата Верховного Суду погоджується з тим, що право постійного користування та право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою є різними інститутами і зауважує, що ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року у первинній редакції не передбачав можливості набуття фізичною особою земельної ділянки у приватну власність. Натомість цей кодекс гарантував фізичним особам право набувати земельні ділянки, зокрема, у довічне успадковуване володіння та у постійне користування. Обидва інститути передбачали можливість користування земельною ділянкою без обмеження будь-яким строком і, на думку Великої Палати Верховного Суду, відповідні майнові права могли бути об`єктом спадкування.
32. У справі № 368/54/17 двоє спадкоємців засновника фермерського господарства подали первісний позов про визнання за ними в порядку спадкування після смерті батька права довічного успадковуваного володіння двома земельними ділянками для ведення селянського (фермерського) господарства, а ще один спадкоємець засновника фермерського господарства заявив зустрічний позов про визнання за ним права довічного успадковуваного володіння на 1/3 частину зазначених земельних ділянок. У постанові від 20 листопада 2019 року у тій справі, враховуючи те, що право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, як і право постійного користування нею, яке виникло на підставі відповідного державного акта без укладення договору із власником землі, не припиняється зі смертю особи, якій належало таке право, Велика Палата Верховного Суду відступила як від висновку, сформульованого у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 178/447/16-ц (щодо права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою), так і від того, що викладений у постановах Верховного Суду України від 5 жовтня 2016 року у справі № 181/698/14-ц (провадження № 6-2329цс16) і від 23 листопада 2016 року у справі № 657/731/14-ц (провадження № 6-3113цс15) (щодо права постійного користування земельною ділянкою).
33. На час смерті засновника СФГ «Спас» перелік підстав припинення права користування земельною ділянкою був визначений у статті 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року. Ця стаття не регламентувала припинення права постійного користування земельною ділянкою, наданою для ведення селянського (фермерського) господарства на підставі приписів ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року. А у ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року не було такої підстави для припинення права постійного користування земельною ділянкою як смерть фізичної особи-користувача. Припинення права користування земельною ділянкою згідно з пунктом 3 частини першої статті 27 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року могло відбутися, зокрема, через припинення діяльності селянського (фермерського) господарства.
34. У постанові від 5 листопада 2019 року у справі № 906/392/18 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з передбачених у статті 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 рокупідстав, перелік яких є вичерпним. Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою поза межами підстав, визначених у статті 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року, є такими, що порушують це право.
35. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1218 ЦК України).
36. Перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщину визначений у статті 1219 ЦК України. За змістом вказаного переліку право постійного користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю, не є тим правом, яке не можна успадкувати. А тому таке право за загальним правилом входить до складу спадщини.
37. Стосовно права постійного користування земельною ділянкою, наданою фізичній особі для ведення селянського (фермерського) господарства, то таке право може бути об`єктом спадкування, якщо зазначена особа до її смерті не змогла створити (зареєструвати) селянське (фермерське) господарство. Тільки у такому разі право постійного користування зазначеною ділянкою входить до складу спадщини у разі смерті цієї особи та може бути успадкованим лише для мети, для якої це право отримав спадкодавець. Оскільки після проведення державної реєстрації селянського (фермерського) господарства як юридичної особи право постійного користування земельною ділянкою, наданою засновникові для ведення такого господарства, набуває останнє, то смерть засновника селянського (фермерського) господарства не породжує у спадкоємців такого засновника права успадкувати право постійного користування земельною ділянкою, яку засновник отримав для ведення зазначеного господарства та створив (зареєстрував) останнє за Законом № 2009-XII. Відтак, відсутні підстави для задоволення вимоги позивачки про визнання за нею як за спадкоємцем засновника СФГ «СПАС» права постійного користування спірною земельною ділянкою.
38. Відмінність висновків Великої Палати Верховного Суду, сформульованих у постановах у справах № 179/1043/16-ц і № 368/54/17 щодо можливості успадкувати права на земельні ділянки, надані спадкодавцеві для ведення селянського (фермерського) господарства, зумовлена тим, що право довічного успадковуваного володіння такою ділянкою, на відміну від права постійного користування нею, за змістом приписів статті 6 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року у первинній редакції могло належати лише фізичній особі та згідно з частиною першою статті 55 цього кодексу у тій же редакції було об`єктом спадкування у випадку смерті громадянина, який вів селянське (фермерське) господарство. Тому таке право зі створенням селянського (фермерського) господарства до останнього не переходило.
39. Майно фермерського господарства належить йому на праві власності (частина перша статті 20 Закону № 973-IV). Фермерське господарство та його члени відповідно до закону мають право продавати або іншим способом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину (пункт «а» частини першої статті 14 Закону № 973-IV). Успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону (частина перша статті 23 Закону № 973-IV). Фермерське господарство як цілісний майновий комплекс включає майно, передане до складеного капіталу, не розподілений прибуток, майнові та інші зобов`язання (частина перша статті 22 Закону № 973-IV). До складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу (стаття 19 Закону № 973-IV).
40. За змістом вказаних приписів саме селянське (фермерське) господарство, зареєстроване як юридична особа, є власником цілісного майнового комплексу, а не засновник або член такого господарства. Тому право постійного користування земельною ділянкою, наданою для ведення селянського (фермерського) господарства, після його створення належить цьому господарству, а відтак, не може входити до складу спадщини. Припис пункту «а» частини першої статті 14 Закону № 973-IV у частині права членів фермерського господарства відповідно до закону передавати земельні ділянки у спадщину стосується тих ділянок, які належать членам цього господарства на праві власності, та якими фермерське господарство користується на підставі правочинів, вчинених з його членами.
41. У постанові від 21 січня 2020 року у справі № 908/2606/18 Велика Палата Верховного Суду вже виснувала про можливість застосування до правовідносин, які виникають у зв`язку з діяльністю фермерських господарств, приписів законодавства, що регулюють діяльність товариств з обмеженою відповідальністю, у випадку, якщо спірні правовідносини не врегульовані статутом або Законом № 973-IV.
42. На час виникнення спірних правовідносин діяв Закон України «Про господарські товариства», який у статті 55 передбачав, що у зв`язку зі смертю громадянина-учасника товариства, спадкоємці мали переважне право вступу до цього товариства. У разі відмови спадкоємця від вступу до товариства з обмеженою відповідальністю або відмові товариства у прийнятті до нього спадкоємця йому видавалася у грошовій або натуральній формі частка у майні, яка належала спадкодавцю, і вартість якої визначалася на день смерті учасника.
43. Оскільки позивачка була членом СФГ «СПАС», в якого немає сформованого статутного капіталу, не відмовлялася від вступу до цього господарства, як і їй не відмовляло у цьому останнє, то визнання за позивачкою в порядку спадкування після смерті чоловіка прав засновника СФГ «СПАС» є ефективним способом захисту її прав як спадкоємниці засновника.
44. Велика Палата Верховного Суду також звертає увагу на те, що 17 червня 2018 року набрав чинності Закон України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» від 6 лютого 2018 року. Згідно зі статтею 23 цього Закону у разі смерті учасника товариства його частка переходить до спадкоємця без згоди учасників товариства. Отже, за наявності у фермерського господарства статутного (складеного) капіталу з розподілом часток між його членами спадкоємці засновника (члена) фермерського господарства спадкують відповідні права засновника (члена), якому належала відповідна частка у статутному (складеному) капіталі.
Урахувавши в порядку ч. 4 ст. 263 ЦПК України, указані висновки щодо застосування відповідних норм права в подібних правовідносинах, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення первісного та зустрічного позовів в частині визнання права постійного користування земельною ділянкою.
Так, ураховуючи, що за висновком Великої Палати Верховного Суду після отримання у постійне користування земельної ділянки, наданої для ведення селянського (фермерського) господарства, та проведення державної реєстрації такого господарства постійним користувачем цієї ділянки є відповідне господарство, а не громадянин, якому вона надавалась, тому у такій ситуації зазначене право не може бути об`єктом спадкування, а постійним користувачем вказаної ділянки після смерті засновника залишається селянське (фермерське) господарство, у задоволенні первісного та зустрічного позовів в частині визнання права постійного користування земельною ділянкою площею 54,83 га, яка розташована на території Левківської сільської ради Ізюмського району Харківської області, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_8 , яка належала йому на підставі державного акта на право постійного користування землею серії Б № 074636, виданого виконавчим комітетом Ізюмської районної ради депутатів трудящих в 1993 році, слід відмовити.
При цьому суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову третьої особи Фермерського господарства «Надія 92» про визнання права постійного користування земельною ділянкою площею 54,83 га, що розташована на території Левківської сільської ради Ізюмського району Харківської області, для ведення фермерського господарства на підставі державного акта на право користування землею серії Б № 074636, виданого Представником Президента України в Ізюмському районі Харківської області Ізюмської районної державної адміністрації в 1993 році, адже, по-перше, відмова в задоволенні первісного та зустрічного позовів в частині визнання права постійного користування земельною ділянкою нівелює підстави заявленого третьою особою позову, тобто його право постійного користування земельною ділянкою внаслідок відмови у задоволенні первісного і зустрічного позовів перестає бути невизнаним (оспорюваним), по-друге, згідно з витягом з Державного реєстру речових прав № 368791302 від 06.03.2024 за Фермерським господарством «Надія 92» вже зареєстроване право постійного користування земельною ділянкою, кадастровий номер 6322886500:06:000:0369, площею 49,9942 га.
Водночас первісний позов в частині визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на фермерське господарство «Надія-92», як цілісний майновий комплекс (ідентифікаційний код юридичної особи 23750525), що знаходиться в с. Крамарівка Ізюмського району Харківської області, після смерті батька ОСОБА_8 підлягаю частковому задоволенню.
Як визначено ч. 2 ст. 5 ЦПК України, у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
За загальними положеннями про спадкування, право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).
Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. 
Згідно з частиною першою статті 22 Закону України «Про фермерське господарство» (далі - Закон № 973-IV) фермерське господарство як цілісний майновий комплекс включає майно, передане до складеного капіталу, не розподілений прибуток, майнові та інші зобов`язання.
Стаття 23 Закону № 973-IV передбачає, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону.
У постанові від 21 січня 2020 року у справі № 908/2606/18 Велика Палата Верховного Суду зазначала про можливість застосування до правовідносин, які виникають у зв`язку з діяльністю фермерських господарств, приписів законодавства, що регулюють діяльність товариств з обмеженою відповідальністю, у випадку, якщо спірні правовідносини не врегульовані статутом або Законом № 973-IV.
Відповідно до статті 55 Закон України «Про господарські товариства» (у редакції, чинній на момент відкриття спадщини) при реорганізації юридичної особи, учасника товариства, або у зв`язку із смертю громадянина, учасника товариства, правонаступники (спадкоємці) мають переважне право вступу до цього товариства.
При відмові правонаступника (спадкоємця) від вступу до товариства з обмеженою відповідальністю або відмові товариства у прийнятті до нього правонаступника (спадкоємця) йому видається у грошовій або натуральній формі частка у майні, яка належала реорганізованій або ліквідованій юридичній особі (спадкодавцю), вартість якої визначається на день реорганізації або ліквідації (смерті) учасника.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 922/989/18 вказувала, що з моменту створення селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) до фермерського господарства переходять правомочності володіння і користування та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки його засновника.
У разі смерті громадянина - засновника селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) право постійного користування земельною ділянкою, наданою для ведення фермерського господарства його засновнику, не припиняється зі смертю цієї особи, а зберігається за фермерським господарством до якого воно перейшло після створення фермерського господарства. Звідси право постійного користування земельною ділянкою саме через перехід його до селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) не входить до складу спадщини. Спадкувати можна права померлого засновника (члена) щодо селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства), а не земельну ділянку, яка перебуває в користуванні такого господарства.
Оскільки вимоги статті 23 Закону № 973-IV передбачають успадкування фермерського господарства відповідно до закону, а ЦК України (книга шоста, спадкове право) не встановлює спеціальний порядок успадкування фермерського господарства, спадкування майна фермерського господарства здійснюється на загальних підставах шляхом визнання в порядку спадкування прав засновника селянського (фермерського) господарства.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.01.2024 у справі № 532/1013/22.
Також суд ураховує, що відповідно до п. 6.3.1 Статуту Фермерського господарства «Надія 92» члени Господарства мають право, зокрема заповідати свою частку майна Господарства або його частину.
Тож суд вважає, що ефективним способом захисту порушеного права позивача буде визнання за нею в порядку спадкування після смерті ОСОБА_8 права засновника Фермерського господарства «Надія 92».
Питання про судові витрати суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України, покладаючи судовий збір на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Так, ураховуючи, що при поданні позову ціна позову була визначена, виходячи із вартості права користування земельною ділянкою, а в задоволенні цієї вимоги позивачеві за первісним позовом відмовлено, суд не вбачає підстав для покладення судового збору на відповідачів.

Керуючись ст. 7, 10, 12, 13, 76, 81, 141, 263-265, 273, 274, 354 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 до Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Ізюмська державно нотаріальна контора Харківської області, Головне управління Держгеокадастру в Харківській області, Левківська сільська рада Ізюмського району Харківської області, Фермерське господарство «Надія 92», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання права власності на спадкове майно – задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_7 , адреса: АДРЕСА_1 ) в порядку спадкування після смерті ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , право засновника Фермерського господарства «Надія 92» (код ЄДРПОУ 23750525, адреса: Харківська область, Ізюмський район, с. Крамарівка, вул. Шкільна, буд. 36) в обсязі, визначеному статутом, зареєстрованим 25.01.2012 (номер запису 14601050005000224).
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права постійного користування земельною ділянкою площею 54,83 га, яка розташована на території Левківської сільської ради Ізюмського району Харківської області, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_8 , яка належала йому на підставі державного акта на право постійного користування землею серії Б № 074636, виданого виконавчим комітетом Ізюмської районної ради депутатів трудящих в 1993 році – відмовити.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області, ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , Ізюмська державна нотаріальна контора Харківської області, Левківська сільська рада Ізюмського району Харківської області, Фермерське господарство «Надія 92», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання права власності на спадкове майно – відмовити.
У задоволенні позову третьої особи Фермерського господарства «Надія 92» до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Ізюмська державна нотаріальна контора Харківської області, Левківська сільська рада Ізюмського району Харківської області, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання права на майно – відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, а якщо апеляційну скаргу подано- після закінчення апеляційного провадження.

Суддя            М.Є. Шамраєв