Справа № 459/24/25 
Провадження № 2/459/5/2025

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2026 року Шептицький міський суд Львівської області в складі: головуючого судді Мельникович М. В., з участю секретаря судового засідання Штибель А. Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Шептицькому за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив у порядку поділу майна подружжя визнати спільною сумісною власністю подружжя: гараж загальною площею 20.1 кв. м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0,0022 га, кадастровий номер 4611800000:01:001:0573 (вид цільового призначення 02.05 для будівництва індивідуальних гаражів). В порядку поділу майна подружжя визнати за позивачкою право власності на 1/2 частки гаража загальною площею 20.1 кв. м., який знаходиться за адресою: гаражний кооператив №5, гараж АДРЕСА_2 , та визнати за позивачкою право власності на 1/2 частки земельної ділянки площею 0,0022 га, кадастровий номер 4611800000:01:001:0573 (для будівництва індивідуальних гаражів). Також просить стягнути з відповідача на користь позивачки грошову компенсацію половини вартості транспортного засобу марки OPEL ASTRA, 2012 р. в., номер кузова НОМЕР_1 , д. н. з. НОМЕР_2 у розмірі 145791,48 грн.
В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що 16.06.2020 між сторонами було укладено шлюб, який у подальшому рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 18.10.2024 розірвано. У шлюбі у сторін народився син, який проживає разом із позивачкою, при цьому з відповідача стягуються аліменти на утримання дитини. Представник позивачки вказує, що під час спільного проживання за спільні кошти подружжям було набуте майно, а саме: гараж та земельна ділянка, а також транспортний засіб марки «OPEL ASTRA», 2012 року випуску. Зазначає, що після припинення сімейних відносин сторони спільно не проживають, а доступу до спільного майна позивачка не має, оскільки воно перебуває у користуванні та розпорядженні відповідача. Крім того, представник позивачки зазначає, що відповідач без згоди позивачки відчужив спірний транспортний засіб, переоформивши його на свою матір за ціною, яка є значно нижчою за ринкову, чим порушив права позивачки як співвласника майна. У зв`язку з викладеним представник позивачки просить суд визнати зазначене майно спільною сумісною власністю подружжя та в порядку його поділу визнати за позивачкою право власності на 1/2 частки гаража та земельної ділянки, а також стягнути з відповідача грошову компенсацію вартості 1/2 частки відчуженого транспортного засобу.
Ухвалою від 20.01.2025 було відкрито провадження у даній справі, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
Представник відповідача – адвокат Гуменюк О. Р. подав письмові заперечення щодо позовних вимог, вказуючи, що спірне майно не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки таке майно було придбане за рахунок коштів, отриманих у позику від родичів відповідача.
Ухвалою від 25.03.2025 підготовче провадження було закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті.
Ухвалою від 30.05.2025 клопотання представника відповідача про призначення  судової автотоварознавчої експертизибуло задоволено та призначено у даній цивільній справі судову автотоварознавчу експертизу, а провадження по справі зупинено. 
28.08.2025 на адресу суду надійшло повідомлення від Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України про повернення без виконання ухвали суду від 30.05.2025 у зв`язку з тим, що рахунок вартості проведення експертизи не сплачений.
Ухвалою від 30.05.2025 провадження у справі було поновлено.
Позивачка ОСОБА_1 у судовому засіданні повідомила, що під час перебування у шлюбі вона працювала офіційно разом із відповідачем, при цьому її щомісячний дохід становив приблизно 8–9 тисяч гривень. Також позивачка повідомила, що на весілля подружжя отримало грошові подарунки від гостей у сумі близько 5–5,5 тисяч доларів США. Дані кошти разом із частково доданими власними коштами були використані для придбання автомобіля. Щодо придбання гаража позивачка зазначила, що дідусь відповідача надавав кошти на його придбання, однак безпосередньо при передачі коштів вона присутня не була. Про існування розписки, яка підтверджує позику, їй стало відомо вперше лише під час допиту свідка у судовому засіданні. Разом з тим, позивачка повідомила, що під час укладення правочину у нотаріуса саме дідусь передавав грошові кошти для придбання гаража, після чого ці кошти передавалися для оформлення угоди. За її оцінкою, сума таких коштів була меншою, ніж зазначається іншою стороною, та становила орієнтовно 3000–3500 доларів США, які передавалися у готівковій формі. Позивачка пояснила, що після укладення шлюбу сторони проживали у квартирі її бабусі, де колишнє подружжя провело ремонт за рахунок коштів сімейного бюджету. Частина речей та побутової техніки була подарована родичами. Стосовно автомобіля позивачка повідомила, що жодних домовленостей із відповідачем щодо відчуження автомобіля не досягалося. Позивачка заперечила твердження відповідача про передачу їй грошових коштів у розмірі 2500 доларів США від продажу автомобіля. 
Відповідач ОСОБА_2 , який був допитаний у судовому засіданні як свідок повідомив, що автомобіль був придбаний за рахунок коштів, отриманих подружжям як подарунки на весілля, зокрема, частину коштів (близько 1000 доларів США) було подаровано його матір`ю та вітчимом. У зв`язку з цим він вважає зазначений автомобіль спільним майном подружжя, яке підлягає поділу. Щодо умов спільного проживання свідок пояснив, що спочатку сторони проживали разом із матір`ю його дружини, а згодом переїхали до квартири, яка належала дружині на праві особистої приватної власності та була подарована їй до укладення шлюбу. На момент переїзду квартира перебувала у незадовільному стані та потребувала ремонту. Ремонт здійснювався за рахунок різних коштів, зокрема, позичених у діда, допомоги від батьків, а також власних коштів подружжя, при цьому, їхній дохід був невисоким і становив приблизно 8–9 тисяч гривень на місяць у 2021–2022 роках. Батьки дружини, зі слів свідка, придбали окремі речі, зокрема телевізор, штори та пральну машину. Після припинення спільного проживання свідок зазначив, що проживав у своєї матері, а на даний час орендує житло. Він також вказав, що все майно, придбане під час спільного проживання, фактично залишилося у квартирі колишньої дружини, при цьому, на кошти, вкладені у ремонт квартири, він не претендує. Свідок повідомив, що намагався врегулювати спір мирним шляхом, зокрема, пропонував поділити кошти від автомобіля порівну та відмовитися від претензій на гараж і земельну ділянку, однак сторони згоди не досягли. Також свідок пояснив, що автомобіль у подальшому був відчужений його матері. Він також зазначив, що частину коштів (приблизно 2500 доларів США) передавав колишній дружині готівкою без оформлення розписки. Щодо придбання гаража свідок підтвердив, що кошти на його придбання були позичені у його діда ним та його колишньою дружиною, за наявності усної згоди останньої, хоча письмово така згода оформлена не була. Він визнав, що станом на момент розгляду справи борг за позикою не повернутий. Також свідок заперечив твердження щодо витрачання ним коштів на азартні ігри та зазначив, що отримані кошти, у тому числі допомога від матері позивачки (близько 700 доларів США) були використані на потреби сім`ї, зокрема, на ремонт квартири. Свідок вважає, що спірний автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тоді як гараж та земельна ділянка, на його думку, були придбані за позичені кошти, які не є спільними доходами сторін.
Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні повідомив, що відповідач ОСОБА_2 є його онуком. Свідок пояснив, що у липні 2021 року він надав своєму онуку грошові кошти у сумі 250 000 гривень у борг для придбання гаража. Передача коштів відбувалася готівкою у його квартирі за його місцем проживання у місті Шептицькому у присутності його дружини, онука та колишньої невістки. За словами свідка, між сторонами було досягнуто домовленості про обов`язкове повернення коштів, що підтверджувалося розпискою, відповідно до якої строк повернення визначено до 31 липня 2025 року. Станом на момент допиту позичені кошти не повернуті. Свідок зазначив, що цільове призначення позики – придбання гаража, який фактично був придбаний 01 серпня 2021 року в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Він також підтвердив, що був присутній при купівлі гаража та передана сума відповідала сумі наданої ним позики. Оформлення договору купівлі – продажу відбувалося одразу у нотаріальному порядку. Крім того, свідок повідомив, що додатково надавав онуку та його дружині грошові кошти на ремонт квартири та придбання меблів на загальну суму близько 63 000 грн (40 000 грн – на ремонт, 23 000 грн – на холодильник), однак ці кошти передавалися без оформлення розписки. Він особисто бачив стан квартири до та після ремонту і неодноразово відвідував її. Свідок також пояснив, що сторони спочатку мешкали у квартирі матері невістки, а згодом переїхали до однокімнатної квартири. Після припинення спільного проживання онук, зі слів свідка, переїхав до своєї матері. Також свідок зазначив, що онук утримує свою дитину та сплачує аліменти. Щодо обставин надання позики свідок наголосив, що колишня невістка була присутня при передачі коштів, знала про їх позиковий характер і не заперечувала проти цього, що він розцінює як її згоду, хоча письмово така згода не оформлялася. Розписка, за його словами, була оформлена лише на ім`я онука, оскільки той є його близьким родичем. Окрім цього, свідок повідомив, що автомобіль марки Opel Astra, червоного кольору, був придбаний сторонами за кошти, отримані як подарунки на весілля, орієнтовною вартістю 7000 доларів США. 
В судове засідання, яке відбулося 26.03.2026 сторони та їх представники не з`явилися.
Представник позивачки подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі та без участі позивачки. У поданому клопотанні представник позивачки щодо спірного транспортного засобу зазначив, що відповідач не заперечує факт його набуття під час шлюбу, а відтак автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. При цьому, відповідачем не подано належних та допустимих доказів на спростування визначеної позивачкою вартості такого майна. Також він звернув увагу суду на те, що призначена у справі товарознавча експертиза не була проведена з вини відповідача, який не забезпечив її належного проведення, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині стягнення компенсації вартості транспортного засобу, на думку представника позивачки, підлягають задоволенню у повному обсязі. Щодо гаража та земельної ділянки представник позивачки заперечив доводи відповідача про їх придбання за позикові кошти, вказуючи на відсутність належних та допустимих доказів існування таких позикових зобов`язань. Зазначив, що подана розписка викликає обґрунтовані сумніви у її достовірності та могла бути складена вже під час розгляду справи з метою штучного створення доказів. Крім того, наголосив, що показання відповідача та свідків з його боку є суперечливими, зокрема, щодо обставин та місця передачі коштів, а самі свідки є заінтересованими особами. Також представник позивачки звернув увагу на те, що заявлена відповідачем сума позики є значною, а відтак укладення такого правочину потребувало згоди іншого з подружжя, яка відсутня. Водночас у поясненнях відповідача наявні істотні суперечності щодо повернення позики, що, на думку представника позивачки, свідчить про недостовірність таких доводів та наявність ознак фіктивності правочину, спрямованого на уникнення поділу спільного майна подружжя. Відтак, фактично гараж та земельна ділянка були придбані за кошти, подаровані подружжю, а не за рахунок позики, у зв`язку з чим такі об`єкти підлягають поділу як спільне майно подружжя. Крім того, представник позивачки повідомив суд, що відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України докази понесених судових витрат будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Враховуючи викладене, представник позивачки просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Представник відповідача також подав до суду клопотання у якому просив розгляд завершувати у відсутності сторони відповідача. Також у клопотанні зазначив, що заперечує щодо задоволення позовних вимог, зазначивши, що такі вимоги не визнаються у повному обсязі. Представник відповідача вказав, що грошові кошти на придбання гаража та земельної ділянки були надані дідом відповідача у позику, а не є спільними коштами подружжя. При цьому, представник відповідача звернув увагу, що навіть позивачка частково підтверджує факт надання коштів родичами, однак, на думку відповідача, такі кошти мають характер позики, а не дарування. У зв`язку з цим представник відповідача наголосив, що гараж та земельна ділянка були придбані не за рахунок спільних коштів подружжя, а за позичені кошти, а тому не підлягають поділу як об`єкти спільної сумісної власності. Щодо транспортного засобу представник відповідача зазначив, що його відчуження відбулося за усною домовленістю між сторонами, що, на його думку, свідчить про відсутність порушення прав позивачки у цій частині. З огляду на викладене представник відповідача просив суд в задоволенні в цій частині позовних вимог відмовити. Щодо поділу транспортного засобу покладається на розсуд суду.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 
З огляду на зазначені обставини, суд, у відповідності до ст. 247 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснив на підставі наявних матеріалів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки усіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його оголошення.
Відповідно до вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Оскільки повне рішення виготовлено 6 квітня 2026 року, то незважаючи на те, що судове засідання відбулося 26 березня 2026 року, датою ухвалення даного рішення є саме 6 квітня 2026 року в силу ч. 5 ст. 268 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить наступних висновків.
Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 з 16.06.2020 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Шептицького (Червоноградського) міського суду від 18.10.2024 було розірвано, що підтверджується копією відповідного рішення, яке міститься у матеріалах справи (а. с. 11-13).
За час шлюбу у сторін народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого 05.10.2022 Червоноградським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Червоноградському районі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (а. с. 14).
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна щодо суб`єкта (інформаційна довідка №404311440 від 19.11.2024) встановлено, що гараж за адресою: гаражний кооператив №5, гараж АДРЕСА_2 та земельна ділянка площею 0,0022 га, кадастровий номер 4611800000:01:001:0573 належать ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Червоноградського районного територіального округу Львівської області № 2-748 від 18.08.202 (а. с. 16 – 17 ).
Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-9954102412024 від 19.11.2024 земельна ділянка площею 0,0022 га, кадастровий номер 4611800000:01:001:0573, з цільовим призначенням 02.05. для будівництва індивідуальних гаражів, розташована за адресою: гаражний кооператив №5, гараж 250, АДРЕСА_3 (а. с. 18-28).
Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу № 4646/2021/2390478, укладеного 16.01.2021 у Територіальному сервісному центрі МВС, продавець ОСОБА_6 передав у власність покупцю ОСОБА_2 транспортний засіб марки «OPEL ASTRA», червоного кольору, 2012 року випуску, із зазначеними ідентифікаційними даними кузова (шасі), реєстраційним номером, що був зареєстрований за продавцем. Ціна транспортного засобу за домовленістю сторін становила 80 000,00 грн. (а. с. 29).
Відповідно до листа Територіального сервісного центру МВС № 4646 РСЦ ГСЦ МВС у Львівській, Івано-Франківській та Закарпатській областях № 31/28-1646 від 25.10.2024, наданого на адвокатський запит ОСОБА_7 , автомобіль марки OPEL ASTRA, 2012 року випуску, із номером кузова НОМЕР_4 , 05.08.2024 був відчужений громадянином ОСОБА_2 та перереєстрований на громадянку ОСОБА_8 із використанням застосунку «ДІЯ», при цьому у реєстрі зазначено вартість транспортного засобу 39 000 грн (а. с. 31-32).
Згідно із довідкою про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 10.12.2024 оціночна вартість гаража за адресою: гаражний кооператив №5, гараж АДРЕСА_2 становить 165 574,60 грн (а. с. 33-35).
Згідно із довідкою про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 10.12.2024 оціночна вартість земельної ділянки, площею 0,0022 га, кадастровий номер 4611800000:01:001:0573, з цільовим призначенням 02.05 для будівництва індивідуальних гаражів, розташована за адресою: гаражний кооператив №5, гараж АДРЕСА_2 становить 1570,10 грн (а. с. 36-38).
Відповідно до висновку про вартість майна, наданого суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_9 від 16.01.2025 середня ринкова вартість об`’єкта оцінки транспортного засобу марки «OPEL ASTRA», 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , д. н. з. НОМЕР_2 станом на 16.01.2025 становить 297 877 грн (а. с. 37).
Із копії розписки від 01.08.2021 ОСОБА_2 отримав від свого діда ОСОБА_4 у позику грошові кошти у сумі 250000,00 гривень для придбання гаража у м. Червонограді разом із земельною ділянкою, оплату витрат на нотаріальне посвідчення договорів та інших реєстраційних дій, а також для проведення ремонту і облаштування гаража (а. с. 88).
Сторони не досягли згоди щодо поділу майна подружжя, тому позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав. 
При ухваленні рішення суд керується наступними правовими нормами.
На підставі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню норми Сімейного кодексу України.
Згідно з ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.
Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 16.06.2020 по 18.10.2024.
Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. 
Згідно з ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
У постанові ВС від 12.06.2019 у справі №595/324/17 зазначено, що при вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановленні судом факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування своїх вимог про поділ такого майна. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном. 
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України. Аналогічна позиція наведена у постановах ВС від 05.09.2018 у справі №709/494/16-ц та від 20.05.2019 у справі №360/303/17-ц.
Згідно пунктів 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 №11 вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вказана правова позиція викладена у постанові ВСУ від 24.05.2017 у справі №6-843цс17 та постановах ВС від 06.02.2018 у справі №235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі №404/1515/16-ц.
Відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.
Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
За правилами ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. У разі, коли під час розгляду вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Вартість майна, що підлягає поділу, визначається виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У разі відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Аналогічний висновок зробив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц.
Судом встановлено, що у 2021 році сторонами на підставі договору купівлі - продажу набуто спірний автомобіль за 80 000 гривень.
Отже, оскільки транспортний засіб придбано під час перебування сторін у шлюбі, такий є спільною сумісною власністю подружжя.
Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірний автомобіль було придбано за особисті кошти одного із сторін суду не надано. Більше того, відповідач у судовому засіданні погоджувався із тим, що спірний автомобіль придбано під час шлюбу за спільні кошти подружжя.
Отже, такий автомобіль являється спільним майном подружжя. Проте, даний автомобіль був відчужений відповідачем без згоди позивачки, у зв`язку з чим вона просить стягнути на її користь відповідну компенсацію.
Поділ майна подружжя з виплатою грошової компенсації за припинення частки регулюється статтею 364 ЦК України.
Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ в натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу) співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
Ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, де про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач (висновок Верховного Суду у постанові від 06 листопада 2019 року (справа №465/2585/14)).
Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо стягнення половини вартості спірного транспортного засобу, позивачка зазначила, що у жовтні 2024 після розірвання шлюбу їй стало відомо, що відповідач у серпні 2024 році відчужив спірний автомобіль своїй матері ОСОБА_8 .
Відповідно до частини четвертої статті 65 СК України до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.
Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
У постанові Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі № 127/6926/13-ц сформульовано висновок про те, що відповідно до частини третьої статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договору стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути надана письмово. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Верховний Суд у постанові від 21 січня 2026 року у справі № 693/400/24 зазначив, що відмовляючи в задоволені позову щодо стягнення компенсації половини вартості відчуженого відповідачем автомобіля, у справі про поділ майна подружжя суди помилково виходили з того, що неоскарження позивачкою договору купівлі-продажу автомобіля може бути підставою для відмови у задоволенні вимоги про стягнення половини його вартості. Суди не звернули уваги на те, що законодавство надає можливість обрання способу захисту прав одного з подружжя, а саме: пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору , якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном або у разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. Таким чином, Верховний Суд констатував порушення судами норм матеріального права, оскільки у справі, що переглядалась, висновки судів про те, що позивачка не оспорювала договір купівлі-продажу автомобіля, є підставою для відмови у позові про стягнення компенсації вартості відчуженого без її згоди майна, як підстави обрання неефективного способу захисту, суперечать положенням статті 16 ЦК України.
За системним тлумаченням частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно. Вимога одного з подружжя (позивача) про стягнення з іншого з подружжя (відповідача) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, не породжує обов`язку такого відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду. Якщо під час вирішення спору про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У разі відчуження майна одним з подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.
Аналогічний висновок зробив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03.10.2018 у справі № 127/7029/15-ц (провадження 61-9018сво18).
Доказів наявності згоди позивачки на відчуження спірного транспортного засобу матеріали справи не містять.
Установивши, що за час перебування у шлюбі сторони придбали транспортний засіб марки «OPEL ASTRA», 2012 р. в., номер кузова НОМЕР_1 , д. н. з. НОМЕР_2 на ім`я відповідача ОСОБА_2 ,, який відчужив його без згоди позивачки, суд приходить обґрунтованого висновку, що в такому випадку ОСОБА_1 має право на грошову компенсацію половини вартості спірного автомобіля.
Визначаючи розмір грошової компенсації частини вартості спірного автомобіля суд бере до уваги висновок про вартість майна, наданий суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_9 від 16.01.2025, згідно з яким середня ринкова вартість об`’єкта оцінки - транспортного засобу марки «OPEL ASTRA», 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , д. н. з. НОМЕР_2 станом на 16.01.2025 становить 297 877 грн. Відтак, половина вартості даного автомобіля становить 148 938,50 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Щодо визнання за позивачкою права власності на частину спірного гаража та земельної ділянки суд зазначає наступне.
Як встановлено судом та підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, гараж та земельна ділянка зареєстровані на праві приватної власності за відповідачем ОСОБА_2 . Спірне майно набуте сторонами у період шлюбу під час спільного проживання, а тому презюмується належність вказаного майна до спільної сумісної власності подружжя.
Суд критично оцінює доводи сторони відповідача про те, що спірні гараж та земельна ділянка були придбані за його особисті кошти, оскільки такі доводи не підтверджені належними та допустимими доказами у розумінні статей 77, 78 ЦПК України.
Судом встановлено, що кошти на придбання гаража та земельної ділянки були позичені дідусем сторонам із зобов`язаннями про їх повернення.
Як вже зазначалося вище, при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. 
Отже, за встановлених обставин, суд приходить до висновку, що оскільки право власності на спірний гараж та земельну ділянку було набуте за час перебування сторонами у зареєстрованому шлюбі, вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя у рівних частках.
Таким чином, суд вважає, що наявні підстави для задоволення позову .
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує те, що ч. 1 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позовні вимоги задоволено в повному обсязі, то відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, із відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 2325,11 грн. 
Керуючись ст. ст. 2, 141, 259, 264, 265, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя – задовольнити.
Визнати спільною сумісною власністю подружжя: гараж загальною площею 20.1 кв.м., який знаходиться за адресою: гаражний кооператив №5, гараж АДРЕСА_2 , земельну ділянку площею 0,0022 га, кадастровий номер 4611800000:01:001:0573 (для будівництва індивідуальних гаражів) та транспортний засіб марки «OPEL ASTRA», 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , д. н. з. НОМЕР_2 .
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки гаража загальною площею 20.1 кв. м., що знаходиться за адресою: гаражний кооператив №5, гараж АДРЕСА_2 .
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки земельної ділянки площею 0,0022 га, кадастровий номер 4611800000:01:001:0573 (для будівництва індивідуальних гаражів).
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію половини вартості транспортного засобу марки «OPEL ASTRA», 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , д. н. з. НОМЕР_2 ., у розмірі 148 938 (Сто сорок вісім тисяч дев`ятсот тридцять вісім) гривень 50 копійок.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 2 325 (дві тисячі триста двадцять п`ять) гривень 11 копійок.
Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне рішення складено 06.04.2026.

Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_4 ),
Відповідач: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_5 ). 

Суддя:      М.  В.  Мельникович