ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 лютого 2026 року
м. Харків
справа № 621/1108/25
провадження № 22-ц/818/670/26
Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого - Пилипчук Н.П.,
суддів колегії - Савенка М.Є., Тичкової О.Ю.
розглянувши в порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фермерського господарства "Альянс" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за апеляційною скаргою Фермерського господарства "Альянс" на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 16 липня 2025 року, постановлене суддею Вельможною І.В.,
в с т а н о в и в:
У квітні 2025 року ОСОБА_2 , яка діє в інтересах позивача ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ФГ "Альянс" в якому просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.12.2024 по 14.02.2025 у розмірі 15 997 грн 44 коп.
На обґрунтування позовних вимог представник позивачки зазначила, що ОСОБА_1 працювала в Фермерському господарстві «Альянс» на посаді птахівника в період з 04 березня по 09 грудня 2024 року. Після звільнення відповідач, в порушення вимог встановлених статтями 47, 116 КЗпП України, не здійснив розрахунку по виплаті заробітної плати за грудень 2024 року. 14 лютого 2025 року ОСОБА_1 звернулась до Зміївського районного суду Харківської області з позовною заявою про стягнення з відповідача ФГ «Альянс» заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку (справа № 621/431/25). В день подання позовної заяви через підсистему Електронний суд ЄСІТС відповідач здійснив повний розрахунок з ОСОБА_1 в частині заборгованості по заробітній платі за грудень 2024 року. Виплата заборгованості по заробітній платі 14 лютого 2025 року підтверджується також відзивом на позовну заяву, яка подана відповідачем через свого представника у справі № 621/431/25.
Представником позивачки здійснено розрахунок суми, що підлягають з відповідача на користь позивача з 10 грудня 2024 року по 14 лютого 2025 року, розмір якої складає 15 997 грн 44 коп.
Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 16 липня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 – задоволено частково.
Стягнуто з Фермерського господарства "Альянс" на користь ОСОБА_1 17 454 (сімнадцять тисяч чотириста п`ятдесят чотири) грн 72 коп. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 грудня 2024 року по 14 лютого 2025 року, з відрахуванням (утриманням) при виплаті податків, обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто з Фермерського господарства "Альянс" судовий збір на користь держави (стягувач Державна судова адміністрація України) у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп., які перерахувати на р/р UA908999980313111256000026001, отримувач коштів ГУК у м. Києві / м. Київ / 22030106, код ЄДРПОУ 37993783, банк отримувача Казначейство України (ЕАП), код класифікації доходів бюджету: 22030106.
Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 22 липня 2025 року виправлено описку, допущену в рішенні Зміївського районного суду Харківської області від 16 липня 2025 року по справі № 621/1108/25 (провадження № 2/621/835/25).
Мотивувальну частину рішення в частині розподілу судових витрат викладено в наступній редакції:
«Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з ФГ "Альянс" належить стягнути судовий збір на користь позивачки ОСОБА_1 в розмірі 970 (дев`ятсот сімдесят) грн 00 коп.»
Абзац четвертий резолютивної частини рішення викладено в наступній редакції:
«Стягнути з Фермерського господарства "Альянс" на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 970 (дев`ятсот сімдесят) грн 00 коп.»
В апеляційній скарзі ФГ «Альянс» посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду першої інстанції - скасувати та ухвалити нове рішення про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з Фермерського господарства «Альянс» на користь ОСОБА_1 за період з 10 грудня 2024 року по 14 лютого 2025 року у розмірі 13 440,13 грн.
Зазначає, що при виплаті заробітної плати Відповідач відповідно до норм Податкового кодексу України зобов`язаний утримувати з доходу податок на доходи фізичної особи та військовий збір. Так, утримання податків та зборів з вище вказаної нарахованої заробітньої плати становлять: податок на доходи фізичної особи (18%) - 3 141,85 грн, військовий збір (5%) - 872,74 грн. Відтак, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до виплати Позивачу повинна складати: 17 454,72 - 3 141,85 - 872,74 = 13 440,13 грн. Зазначає, що розрахунок, наведений представником Позивача, є помилковим, оскільки ним не було враховано вимоги постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08 лютого 1995 року, відповідно до якого має здійснюватися розрахунок середньої місячної заробітної плати виходячи із відомостей про середньоденну заробітну плату та число відпрацьованих робочих днів у розрахунковому періоді. Вказує, що судом було вірно розраховано кількість робочих днів за жовтень - листопад 2024 року, кількість днів затримки розрахунку при звільненні, однак не було здійснено віднімання сум податків та зборів при визначенні середнього заробітку за час затримки розрахунку. Між тим, саме на роботодавця покладається обов`язок із нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб до бюджету, нарахувань на фонд оплати праці. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні входить до бази оподаткування податку на дохід фізичної особи у складі інших оподатковуваних доходів на підставі п.п. 164.2.20 Податкового кодексу України. Зазначене підтверджується листом Державної фіскальної служби України від 09.06.2016 №12817/6/99-99-13-02-03-15, яким визначено, що оскільки виплата доходу у вигляді суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника, здійснюється звільненому працівнику і не пов`язана з відносинами трудового найму, то такий дохід оподатковується податковим агентом як інші доходи податком на доходи фізичних осіб та військовим збором у місяці його фактичного нарахування. Вважає, що у разі задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, мають обраховуватися із відніманням сум податків та зборів. Отже, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 17 454,72 грн., розрахована Зміївським районним судом Харківської області, має бути зменшена на суму податків і зборів, про що має бути зазначено у судовому рішенні. Також зазначає, що позивач заявляв у суді першої інстанції про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 3000 грн, вважає, що у стягненніі витрат на правову допомогу слід відмовити, підстав для ухвалення додаткового рішення немає.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості позовних вимог.
Такий висновок суду першої інстанції відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що даними копії трудової книжки НОМЕР_1 підтверджується, що позивачка ОСОБА_1 працювала з 04.03.2024 по 09.10.2024 у ФГ "Альянс" на посаді птахівника та 09.12.2024 була звільнена за власних обставин згідно ст. 38 КЗпП (а. с. 11 - 12).
З копії довідки ФГ "Альянс" виданої ОСОБА_1 вбачається, що позивачка працювала у фермерському господарстві з 04.03.2024 по 09.12.2024. Дохід за період з 01.09.2024 по 31.12.2024 склав 31 040 грн 23 коп. (а. с. 13).
Як зазначає представник позивачки у позовній заяві та відповідачем не оспорюється, ФГ "Альянс" провело розрахунок по заробітній платі з ОСОБА_1 за грудень місяць 2024 року - 14.02.2025 у розмірі 5 667 грн 39 коп., що також підтверджується наданою інформацією позивачкою.
Позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.12.2024 по 14.02.2025 у розмірі 15 997 грн 44 коп.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
У відповідності до положень ст. 43 Конституції України та ст. 2 КЗпП України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
За змістом ст.ст. 94, 97 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати встановлюється за погодженням сторін, у відповідності до форм і систем оплати праці, норм праці, а також з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством.
Згідно зі ст. 1 Конвенції "Про захист заробітної плати" №95, ухваленої Генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30.06.1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
У Рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 року №8-рп/2013у справі №1-13/2013 зазначено, що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені встатті 116 КЗпП України, при цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 (провадження №11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у позивачки права на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, однак не більше ніж за шість місяців, й апеляційна скарга фактично не містить доводів щодо відсутності правових підстав для стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні.
При цьому, середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).
З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.
Пунктом 5 розділу ІV Порядку встановлено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.
Судом першої інстанції встановлено, що за період з 10.12.2024 по 14.02.2025 (включно) кількість днів прострочення становить 48, отже, суд першої інстанції, здійснивши свій розрахунок дійшов вірного висновку, що середній заробіток за цей час становить 17 454 грн 72 коп. (48 днів х 363 грн 64 коп.).
Одночасно, колегія суддів наголошує, що суми, які визначені до стягнення як середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні зменшується на суму податків і зборів.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 квітня 2019 року у справі №340/3023/18.
Системний аналіз пункту 3 Порядку № 100 та пункту 164.6статті 164ПК України дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів.
Відповідно до підпункту 168.1.1пункту 168.1статті 168ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.
Оскільки справляння і сплата податку з доходів фізичних осіб є обов`язком працівника, податковим агентом якого в силу закону виступає роботодавець, суд, задовольняючи вимоги про оплату праці, визначає суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що вказує в резолютивній частині рішення.
Таким чином, якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи середній заробіток за час вимушеного прогулу, то ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу.
Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц та від 07 жовтня 2020 року у справі № 523/14396/19, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 9901/407/19.
Щодо доводів стосовно правової допомоги, колегія суддів зазначає.
У позовній заяві представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Браславська О.А. зазначила, що позивачка очікує понести витрати на правничу допомогу - 3 000 грн.
Представник позивача зазначила, що докази в підтвердження витрат (повний розрахунок) ОСОБА_1 на правничу (правову) допомогу будуть надані суду додатково.
Судом першої інстанції надав позивачці та її представнику строку - п`ять днів з дня ухвалення судового рішення суду для подання доказів щодо розміру понесених витрат на правничу (правову) допомогу, між тим позивач не скористалась таким правом.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.
Проаналізувавши встановлені обставини справи, та надавши їм правову оцінку, з урахуванням зазначених вище положень діючого законодавства, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст.367,368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375,381,382-384,389 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Фермерського господарства "Альянс" - залишити без задоволення.
Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 16 липня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий         Н.П. Пилипчук

Судді         О.Ю. Тичкова

М.Є. Савенко