Справа № 464/1132/26
пр.№ 2/464/1555/26 
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.03.2026  Сихівський районний суд м.Львова 
в складі: головуючого судді Горбань О.Ю.
секретаря судових засідань Лазар Д.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Львова в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіра Груп» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
в с т а н о в и в :
Товариство з обмеженою відповідальністю «Авіра Груп» звернулося до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 48228 від 11.09.2021 в розмірі 16200 грн та понесених судових витрат.
Обґрунтовує позов тим, що 11.09.2021 між ТОВ «Авіра Груп» та ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит № 48228 в електронній формі, за умовами п.1.1 якого позикодавець надає позичальникові грошові кошти в сумі 3000 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою. Позивачем на банківський рахунок відповідача перерахована сума позики в розмірі 3000 грн, тим самим, позивачем належним чином виконані умови договору про споживчий кредит, в той час як відповідачем отримані грошові кошти в передбачені строки не повернуті, внаслідок чого в нього утворилась заборгованість за договором про споживчий кредит зі сплати основного боргу, прострочених процентів та комісії. Просить стягнути з відповідача розмір заборгованості – 16200 грн, з яких 3000 грн основний борг, 12750 грн заборгованість по відсоткам, 450 грн заборгованість по комісії. Просить позов задовольнити, стягнути вказану суму боргу та судові витрати.
Справа надійшла до суду через систему «Електронний суд» 23.02.2026, протоколом автоматизованого розподілу визначено суддю Горбань О.Ю.
Ухвалою від 27.02.2026 прийнято позов до розгляду, відкрите провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом відповідача) та призначено судове засідання для розгляду справи по суті.
23.03.2026 від відповідача ОСОБА_1 на адресу суду через систему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву, в якому заперечила позовні вимоги. Вважає, що нараховані позивачем відсотки за користування кредитом є неспівмірними з тілом кредиту, сума таких відсотків повинна відповідати сумі тіла кредиту, що буде справедливим та розумним, на думку відповідача. Також вважає, що нарахування позивачем великої суми відсотків є фактично прихованою штрафною санкцією, що прямо заборонено законом. Крім цього, що з моменту укладення договору минути строки позовної давності. Тому просить в позові відмовити за безпідставністю. Також заперечує стягнення з неї витрат на правову допомогу.
24.03.2026 від представника позивача Саруханяна А.С. на адресу суду через систему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив, в якій заперечив викладене у відзиві відповідача. Вважає позовні вимоги підставними, такими, що відповідають умовах кредиту. Відповідно до п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України перебіг позовної давності зупиняється на строк дії воєнного стану, а тому строки позовної давності не пропущені. Просить позов задовольнити.
25.03.2026 відповідача ОСОБА_1 на адресу суду через систему «Електронний суд» надійшли заперечення на відповідь на відзив. Настоює на тому, що строки позовної давності минули. Зазначила, що позивач з моменту укладення договору позики мав достатньо часу для звернення до суду з позовом, однак свідомо вичікував тривалий час для нарахування великих сум відсотків, що у рази перевищує суму тіла кредиту, які на її думку є несправедливими та необгрунтованими. Просить в позові відмовити.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, у поданому клопотанні просить розглядати справу без участі представника позивача, позов підтримує в повному обсязі, просить задовольнити.
Відповідач у судове засідання не прибув, правом на подання відзиву представник відповідача скористався, у відзиві та запереченні на відповідь на відзив висловила свою позицію щодо заявлених позовних вимог, заявою просить розглянути справу у її відсутності.
У зв`язку з неявкою сторін відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем укладено договір про надання фінансового кредиту від 11.09.2021 за № 48228, відповідно до якого позивач 11.09.2021 об 15:58:05 год. перерахував відповідачу через платіжний сервіс «Platon» на банківську картку видану у АТ "СЕНС БАНК" за № НОМЕР_1 грошові кошти в сумі 3000 грн. 
Пунктом 1.2. договору встановлено, кредит надається строком на 25 днів, тобто до 05.10.2021. Строк дії договору 25 днів. Але в будь якому випадку, договір діє до повного його виконання Сторонами. 
Згідно з п. 1.3 укладеного договору, за користування кредитом клієнт сплачує товариству 912,5 % річних від суми кредиту в розрахунку 2,5 % на добу. Тип процентної ставки – фіксована. Без письмової згоди клієнта товариство не має права збільшувати фіксовану процентну ставку за договором.
Відповідно до п. 2.1. договору, сторони домовилися, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюватимуться згідно з графіком розрахунків, який є невід`ємною частиною цього договору. 
Відповідно до п.п. 6.7. та 6.7.1 договору, підписанням цього договору клієнт підтверджує, що вона ознайомлена, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись правил надання грошових коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту товариства.
Відповідно до п. 2.3. договору, обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за цим договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом.
Згідно ч.3 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Згідно ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання - в тому числі електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Так, згідно з п. 1.7 індивідуальної частини договору про надання фінансового кредиту від 11.09.2021 № 48228, невід`ємною частиною цього договору є публічна пропозиція (оферта) товариства на укладення договору про надання фінансового кредиту за допомогою електронних засобів, яка розміщена на сайті товариства www.aviracredit.com.ua .
Тобто, у даному випадку мало місце укладання електронного правочину, який був підписаний відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора, на підтвердження чого в індивідуальній частині договору міститься код ідентифікатор відповідача – електронний підпис AV9553.
Згідно умов кредитного договору, кредитодавець взяв на себе зобов`язання надати відповідачу кредит для задоволення особистих потреб на наступних умовах: проценти за користування кредитом становлять 912,5 % річних (2,5 % на добу). Основна сума заборгованості за договором: 3 450 грн., у тому числі 450,00 грн розмір комісії за використання системи для дистанційного отримання фінансового кредиту 15% від суми фінансового кредиту. Дата початку нарахування процентів 11.09.2021 відповідно до договору. Кінцевий строк нарахування процентів по договору до 05.10.2021 + 145 календарних днів (п.2.3. договору), нарахування товариством зупинені – 28.02.2022, кількість днів користування кредитними коштами складає 145 дні (згідно п. 2.3. договору) + 25 днів нарахування процентів за користування кредитними коштами (згідно п. 1.2 договору). Період нарахування заборгованості (процентів за користування кредитом) 11.09.2021- 27.02.2022.
Позивач виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши відповідачу кредит, відповідно до умов укладеного кредитного договору №48228від 11.09.2021, а саме надав 3000 грн. 
З витребуваної судом інформації АТ «Сенс Банк» вбачається, що на ім`я ОСОБА_1 банком емітовано платіжну картку № НОМЕР_1 , на яку банком-емітентом успішно зараховано платіж у сумі 3000 грн. Отримання коштів відповідач не оспорює.
Відповідно до ч.1 ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому ЦК України та ГК України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному у ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним у ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Відповідно до ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 у справі №732/670/19, від 23.03.2020 у справі №404/502/18, від 07.10.2020 року у справі №127/33824/19.
Такі ж висновки щодо правомірності укладання сторонами кредитного договору в електронній формі та його відповідність вимогам закону, в тому числі Закону України «Про електронну комерцію», містять постанови Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 та від 10 червня 2021 року у справі № 234/7159/20.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За змістом ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
На підтвердження заявлених позовних вимог, крім самого договору про відкриття кредитної лінії №48228від 11.09.2021 ТОВ «Авіра Груп» надано: правила надання грошових коштів, які підписані відповідачем електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора.
Отже, відповідач погодилася на укладення договору саме такого змісту, погодилася з усіма істотними умовами кредитування, які були передбачено у вказаному договорі. 
Враховуючи наведене, такий правочин, згідно з вимогами статті 204 ЦК України, створює презумпцію правомірності правочину, у зв`язку з чим договір, згідно зі статтею 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним, відповідно до приписів статті 526 ЦК України, мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору.
Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором №48228від 11.09.2021, який не спростований відповідачем, заборгованість відповідача перед позивачем становить 15750 грн, з яких: основний борг 3000 грн, відсотки за користування кредитом 12750 грн.
Судом не приймаються доводи відповідача про несправедливість нарахування позивачем процентів за користування кредиту, яка вважає, що такі є фактично штрафними санкціями, оскільки у даній справі позивач вимогу про стягнення процентів, що нараховуються за прострочення виконання грошових зобов`язань не заявляв, а лише просив, окрім тіла кредиту, стягнути проценти за правомірне користування кредитними коштами, у зв`язку з чим відсутні підстави визнання їх неправомірними.
Розмір процентів за користування кредитними коштами був визначений сторонами договору за їх взаємною згодою, що відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 Цивільного кодексу України, при цьому волевиявлення сторін на укладення та підписання договору було усвідомленим і добровільним. Відповідач, укладаючи кредитний договір, мала можливість самостійно обрати будь яку фінансову установу для отримання кредиту, оцінити запропоновані умови кредитування та зважити на можливість їх виконання з огляду на своє фінансове становище. Також згідно з умовами договору, відповідач мала право відмовитися від договору протягом 14 днів з дня його укладення без пояснення причин, у тому числі після отримання грошових коштів (п. 3.3.4 договору), однак таким правом не скористалася.
За таких обставин відсутні підстави вважати, що нарахування кредитодавцем процентів за користування кредитом суперечить принципам справедливості, добросовісності та розумності.
Доводи відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності не заслуговують на увагу суду, зважаючи на таке.
Згідно з ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Положеннями ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.  Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.
Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України).
Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено відповідну заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.
30 березня 2020 року прийнятий Закон України № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким доповнений Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, п. 12 якого визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цьогоКодексустроки, продовжуються на строк дії такого карантину.
Вказаний Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року, а тому саме з цієї дати строк позовної давності продовжувався у зв`язку із введенням на території України карантину. Строк карантину неодноразово продовжувався й закінчився 30 червня 2023 року.
Крім того, згідно Указу Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом №2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в зв`язку з військовою агресією рф проти України, в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, з подальшими його продовженнями, який триває і наразі.
Законом України від 15 березня 2022 року №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», внесено зміни до ЦК України щодо строків позовної давності. Так, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема п.19, згідно якого у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Таким чином, підстав для застосування наслідків пропощеного строку позовдної давності немає, оскільки перебіг позовної давності зупинено на визначений Кодексом на строк дії такого стану.
Разом з тим, позивач просить стягнути на його користь з відповідача комісію за використання системи для дистанційного отримання кредиту в розмірі 450 грн за вказаним вище договором, яка на переконання суду задоволенню не підлягає з огляду на наступне.
Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі N 6-1746цс16, положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Дії по «оформленню кредиту» є діями, які Кредитодавець здійснює на власну користь (ведення кредитної справи, оформлення договору, облік заборгованості споживача тощо). В свою чергу, наявність Кредитного договору та процесу кредитування передбачає і дії, які споживач (позичальник) здійснює на користь Кредитодавця (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє Кредитодавець або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).
Оформлення та обслуговування кредиту є супутніми послугами. Відтак, умови Кредитного договору, якими передбачена винагорода «за оформлення кредиту», є нікчемними згідно статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та частини другої статті 215 ЦК України.
Позивачем у поданій ним до суду позовній заяві також не обґрунтовано законності вимоги про стягнення комісії «за використання системи для дистанційного отримання кредиту», а тому нарахована позивачем комісія в розмірі 450 грн за вказаним договором задоволенню не підлягає.
Враховуючи наведене, відповідач отримала кредитні кошти в розмірі 3000 грн, погодалась на умови, обумовлені в кредитному договорі, в тому числі відносно сплати відсотків (котрі нараховуються щоденно), розмір відсотків обраховано з 11.09.2021 по 27.02.2022 – 12750 грн, свої зобов`язання щодо повернення кредитних коштів у встановлений договором термін не виконала, тому з відповідача на користь позивача слід стягнути тіло кредиту з відсотками. У вимозі про стягнення комісії слід відмовити.
Відповідно до вимог ст.141, 142 ЦПК України, задовольняючи позовні вимоги частково (97,22%), з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у розмірі 2588,44 грн.
На підставі статей 525, 526, 527, 530, 610, 634, 639, 1048, 1054 ЦК України, керуючись статтями 12, 81, 89, 141, 142, 247, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд
у х в а л и в: 
Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіра Груп» заборгованість за кредитним договором № 48228 від 11.09.2021 в розмірі 15750 (п`ятнадцять тисяч сімсот п`ятдесят) грн, що складається із заборгованості по тілу кредиту в розмірі 3000 грн, заборгованості по процентах в розмірі 12750 грн; судові витрати в розмірі 2588,44 грн.
В позовній вимозі про стягнення комісії – відмовити.
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасники справи:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Авіра Груп», місцезнаходження: м.Київ, вул.Кирилівська, 1-3А секція С, ЄДРПОУ 43174156.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Текст рішення складено 30.03.2026.

Суддя Олена ГОРБАНЬ