Справа № 357/10433/16-к
1-кп/357/222/26 
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.03.2026 Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі: 
головуючий суддя - ОСОБА_1 ,
за участю секретаря - ОСОБА_2 , 
прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в місті Біла Церква Київської області обвинувальний акт з доданими до нього матеріалами у кримінальному провадженні № 12015110030000225, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.01.2015, за обвинуваченням:
ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Санкт Петербург російської федерації, громадянин України, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , працює організатором з культурного дозвілля в ІНФОРМАЦІЯ_2 та догляду, освіта неповна вища, вдівець, раніше не судимий,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 259 КК України,

У С Т А Н О В И В:

1. До Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 12015110030000225 від 21.01.2015 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 259 КК України. 

2. Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.
ОСОБА_6 20.01.2015 року керуючись умислом, спрямованим на дезорганізацію функціонування підприємств і установ на території м. Біла Церква, поширення паніки серед населення, відволікання спеціальних державних служб (Білоцерківського МВ ГУ МВС України в Київській області та пожежно-рятувальної частини на території м. Біла Церква) від виконання їх функціональних обов`язків, здійснив ряд телефонних дзвінків в спеціально-уповноважену державну службу та повідомив завідомо неправдиву інформацію про підготовку вибухів, які загрожують загибеллю людей чи іншим тяжким наслідкам.
Так, 20.01.2015 року, ОСОБА_6 , перебуваючи за місцем свого проживання, що за адресою: АДРЕСА_2 , реалізуючи вказаний злочинний умисел, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, посягаючи на громадську безпеку в частині надання інформації про загрозу загибелі людей та настання інших тяжких наслідків, зі свого мобільного телефону марки «Samsung» GT-І8552, ІМЕІ: НОМЕР_1 та IMEI НОМЕР_2 , в якому знаходилася сім-карта мобільного оператора « ІНФОРМАЦІЯ_3 » № НОМЕР_3 в 23 годин 08 хвилин здійснив телефонний дзвінок оператору лінії « НОМЕР_4 » чергової частини ІНФОРМАЦІЯ_4 та навмисно повідомив, що він має намір здійснити вибух у супермаркеті « ІНФОРМАЦІЯ_5 », що по АДРЕСА_3 .
В свою чергу супермаркет « ІНФОРМАЦІЯ_5 » знаходиться в приміщенні ТРЦ « ІНФОРМАЦІЯ_6 », що на загальній площі 31000 кв. м. має понад 350 зданих в оренду магазинів і є одним з найбільш часто відвідуваних місць в м. Біла Церква.
Після чого, в той же день, перебуваючи за адресою свого проживання, продовжуючи реалізацію єдиного злочинного умислу, спрямованого на дезорганізацію в функціонуванні підприємств і установ на території м. Біла Церква, поширення паніки серед населення, відволікання спеціальних служб від виконання їх функціональних обов`язків, ОСОБА_6 , використовуючи свій мобільний телефон марки «Samsung» GT-І8552, ІМЕІ: НОМЕР_1 та IMEI НОМЕР_2 , в якому знаходилася сім-карта мобільного оператора « ІНФОРМАЦІЯ_3 » № НОМЕР_3 , о 23 годині 19 хвилин здійснив телефонний дзвінок оператору лінії « НОМЕР_4 » чергової частини ІНФОРМАЦІЯ_4 та умисно повідомив, що він має намір здійснити вибух на території ЗАТ « ІНФОРМАЦІЯ_7 », розташованої по АДРЕСА_4 , що в свою чергу є важливим об`єктом теплопостачання ПрАТ « ІНФОРМАЦІЯ_8 » і житлових будинків на території м. Біла Церква.
Вказану інформацію оператор лінії « НОМЕР_4 » чергової частини ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_7 сприйняла як дійсну і невідкладно передала її до ІНФОРМАЦІЯ_9 .
На місця можливого замінування, зазначені по телефону ОСОБА_6 , прибули співробітники міліції для проведення першочергових процесуальних дій, за результатами проведення яких на території ТРЦ « ІНФОРМАЦІЯ_6 » по АДРЕСА_3 та ЗАТ « ІНФОРМАЦІЯ_7 », що по АДРЕСА_4 вибухонебезпечних предметів та речовин виявлено не було.
За таких обставин ОСОБА_6 завідомо неправдиво повідомив про підготовку вибухів, які загрожують загибеллю людей чи іншими тяжкими наслідками, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 259 КК України.

3. Позиції сторін.
Прокурор підтримав обвинувачення, сформульоване в обвинувальному акті. Зазначив, що докази, надані суду стороною обвинувачення, є належними, достовірними та допустимими, а у своїй сукупності достатніми для доведення обставин, викладених в обвинувальному акті. Просив визнати ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 259 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років. На підставі ст. 49 КК України звільнити ОСОБА_6 від призначеного покарання, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності.
Обвинувачений свою вину не визнав. Зазначив, що докази проти нього є недопустимими, отримані з порушенням прав людини, а сама ситуація з «замінуванням» була сконструйована правоохоронцями, які застосовували до нього фізичний та психологічний тиск.

4. Формулювання статті (частин статті) КК України, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений та докази на підтвердження встановлених судом обставин.
Частина 1 статті 259 КК України передбачає кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення про підготовку вибуху, підпалу або інших дій, які загрожують загибеллю людей чи іншими тяжкими наслідками.

4.1. Оцінка доказів
Відповідно до статті 84 КПК України доказами у провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів. Всі докази, якими сторони обґрунтовують чи спростовують пред`явлене обвинувачення, мають відповідати критеріям належності, допустимості, достовірності і достатності.
Під час судового розгляду обвинуваченим ОСОБА_6 заявлено низку клопотань про визнання доказів недопустимими.
Так 21.10.2025 до суду надійшло клопотання обвинуваченого про визнання всіх матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12015110030000225 від 21.01.2015 недопустимими доказами на підставі ст. 87 КПК України (том 8, а.с. 45-53).
Клопотання обґрунтовано тим, що, на думку обвинуваченого, під час здійснення досудового розслідування прокурором було допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, зокрема незаконне відновлення строків досудового розслідування, проведення процесуальних дій поза межами таких строків.
Обвинувачений зазначає, що обвинувальний акт у цьому кримінальному провадженні неодноразово направлявся до суду поза межами строків досудового розслідування та не відповідав вимогам КПК України, у зв`язку з чим неодноразово повертався прокурору. При цьому, за твердженням ОСОБА_6 , прокурор систематично ігнорував вказівки суду щодо усунення недоліків обвинувального акта, зокрема щодо необхідності проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи .
Також заявник посилається на порушення його права на захист, які, за його твердженням, полягали у ненаданні належним чином копій процесуальних документів, проведенні процесуальних дій без належного повідомлення, складанні окремих документів не державною мовою, а також у здійсненні тиску з боку правоохоронних органів під час вручення процесуальних документів .
У клопотанні зазначено, що після фактичного завершення досудового розслідування органом досудового розслідування та прокурором продовжувалися процесуальні дії, у тому числі приймалися процесуальні рішення та здійснювались слідчі дії, які, на думку заявника, не передбачені КПК України після направлення обвинувального акта до суду .
Окремо заявник наголошує, що прокурором не виконувалися ухвали судів першої та апеляційної інстанцій, обвинувальний акт неодноразово повертався з одних і тих самих підстав, що, на його думку, свідчить про системне порушення принципів кримінального провадження та недотримання вимог щодо розумних строків .
Обґрунтовуючи свої вимоги, заявник посилається на положення ст. 87 КПК України, практику Верховного Суду щодо недопустимості проведення процесуальних дій після завершення досудового розслідування, а також на практику Європейського суду з прав людини щодо права на справедливий суд і розгляд справи у розумні строки .
У зв`язку з викладеним заявник просить суд визнати всі матеріали досудового розслідування у зазначеному кримінальному провадженні недопустимими доказами.

Крім того, в судовому засіданні 08.10.2025 обвинуваченим подано клопотання про визнання недопустимими доказами протокол затримання та особистого обшуку від 21.01.2015 (том 8, а.с. 34-37). Клопотання обґрунтовано тим, що ці документи містять завідомо неправдиві відомості про фактичний час та місце затримання обвинуваченого, оскільки він був фактично затриманий у власному будинку близько 23:30 (20.01.2015), тоді як у протоколі затримання вказано 01:00 (21.01.2015) у приміщенні відділку міліції.
Обвинувачений стверджує, що затриманню передувало незаконне проникнення працівників міліції до житла без ухвали суду та проведення там несанкціонованого обшуку, під час якого, за словами ОСОБА_6 , було вчинено «грабіж» його особистого майна. Також обвинувачений заявляє про фальсифікацію доказів, стверджуючи, що мобільні телефони були підкинуті йому в кишеню працівниками міліції безпосередньо перед початком відеозйомки обшуку, а саму слідчу дію фактично проводила невідома особа в уніформі, а не слідчий, вказаний у протоколі.
Крім того, клопотання мотивоване грубими процесуальними порушеннями, а саме:
-залученням як понятих працівників міліції у формі;
-порушенням права на захист, що виразилося у ненаданні адвоката на початковому етапі та нероз`ясненні прав перед початком обшуку;
-невідображенням у протоколі частини вилученого майна, зокрема зв`язки ключів із золотим брелоком, які зникли після слідчої дії;
-відсутністю підписів обвинуваченого у протоколах та пояснень щодо причин відмови від підпису, як того вимагає закон.

Також 21.10.2025 до суду надійшло клопотання ОСОБА_6 про визнання протоколу тимчасового доступу від 04.03.2015 та від 04.03.2015 недопустимим доказом.
Клопотання обґрунтовано тим, що під час судового розгляду було досліджено відповідні письмові докази, зокрема додаток у вигляді CD-диску до зазначених протоколів, однак сторона захисту заперечує можливість використання таких доказів, вважаючи їх отриманими з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Обвинувачений зазначає, що вказані процесуальні дії були проведені невстановленою або неуповноваженою особою, оскільки у протоколах відсутні відомості про посаду та повноваження особи, яка їх здійснювала, а також відсутні дані про надання відповідного доручення, що, на його думку, є істотним порушенням вимог КПК України .
Крім того, у клопотанні звертається увага на те, що ухвалою слідчого судді дозвіл на тимчасовий доступ до речей і документів було надано конкретному слідчому, однак фактичне виконання цієї ухвали здійснювалось іншою особою, яка не була наділена відповідними процесуальними повноваженнями, що, за твердженням заявника, свідчить про порушення порядку отримання доказів .
Також заявник вказує на невідповідність отриманих даних фактичним обставинам кримінального провадження, зокрема щодо місця знаходження абонента під час телефонних з`єднань, що, на його думку, спростовує позицію сторони обвинувачення .
Обґрунтовуючи свої доводи, заявник посилається на практику Верховного Суду, відповідно до якої тимчасовий доступ до речей і документів є заходом забезпечення кримінального провадження, який може здійснюватися виключно уповноваженими суб`єктами - слідчим або прокурором, а його виконання не може бути доручене іншим особам, які не наділені такими повноваженнями .

Прокурор заперечував проти задоволення клопотань сторони захисту про визнання доказів недопустимими та зазначив, що такі доводи є безпідставними та не підтверджені належними доказами.
Позиція прокурора обґрунтована тим, що всі докази у кримінальному провадженні були отримані у порядку, передбаченому КПК України, є належними, допустимими та достатніми у своїй сукупності для доведення винуватості обвинуваченого .
Прокурор зазначив, що доводи сторони захисту щодо нібито порушень під час затримання та проведення особистого обшуку не знайшли свого підтвердження, оскільки такі процесуальні дії проводились у присутності захисника, який не заявляв заперечень, що зафіксовано у відповідних протоколах .
Крім того, прокурор вказав, що хід проведення обшуку було зафіксовано на відеозапис, який досліджено судом, та який відповідає змісту протоколів, а твердження обвинуваченого про фальсифікацію чи монтаж відео є голослівними.
Щодо доводів про недопустимість електронних доказів, прокурор послався на практику Верховного Суду, відповідно до якої відсутність оригінального носія не свідчить про недопустимість доказу, оскільки електронний документ може існувати на різних носіях, а ідентичні копії можуть визнаватись оригіналами.
Прокурор також зазначив, що стороні захисту було забезпечено доступ до матеріалів досудового розслідування в порядку ст. 290 КПК України, про що свідчать відповідні протоколи відкриття матеріалів, а тому твердження про порушення права на захист є необґрунтованими.
Крім цього, прокурор наголосив, що речові докази були належним чином вилучені, упаковані та зберігались у встановленому порядку, що підтверджується відповідними квитанціями та дослідженням таких доказів у судовому засіданні, а твердження про їх підміну або підкидання не підтвердилися .
Також прокурор звернув увагу, що показання понятих та інші докази не підтверджують доводи обвинуваченого про незаконні дії правоохоронних органів, а кримінальні провадження, ініційовані за заявами обвинуваченого щодо нібито протиправних дій працівників правоохоронних органів, були закриті у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення .
Прокурор зазначив, що всі докази, у тому числі отримані в результаті тимчасового доступу до речей і документів, відповідають вимогам належності та допустимості, а доводи захисту про їх недопустимість не впливають на загальну оцінку доказів у справі.

Згідно з частиною 1 статті 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.
Відповідно до вимог частини 1 статті 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Частиною 2 статті 87 КПК України передбачено, що суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння:
1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов;
2) отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження;
3) порушення права особи на захист;
4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права;
5) порушення права на перехресний допит;
Недопустимими є також докази, що були отримані:
1) з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні;
2) після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень;
3) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи у зв`язку з недопущенням адвоката до цієї слідчої (розшукової) дії. Факт недопущення до участі в обшуку адвокат зобов`язаний довести в суді під час судового провадження;
4) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи, якщо така ухвала винесена слідчим суддею без проведення повної технічної фіксації засідання (частина 3 статті 87 КПК України).

Крім того, у кримінальному процесуальному праві загальновизнаними є такі критерії допустимості доказів: належне джерело; належний суб`єкт; належна процесуальна форма; належна фіксація; належна процедура; належний вид способу формування доказової основи. В аспекті належного суб`єкта, зокрема, слід розглядати і орган досудового розслідування.
Водночас, закріпленим у кримінальному процесуальному кодексі України принципом публічності передбачений обов`язок прокурора, слідчого зобов`язані в межах своєї компетенції вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.
Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених КПК (частина 2 статті 93 КПК України).

Щодо твердження обвинуваченого про направлення обвинувального акта поза строками досудового розслідування.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 3 КПК України досудове розслідування - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду одного із передбачених КПК України рішень. Чинний КПК України, як в КПК у редакції станом на 2015 рік встановлює граничні строки досудового розслідування та передбачає можливість їх продовження в порядку, передбаченому статтею 294 КПК України.
Водночас як ст. 219 КПК України, що регулює строки досудового розслідування, так і ст. 294 КПК України, якою встановлюється порядок продовження таких строків зазнавала численних змін.
Однак порядок, який діяв з моменту набуття чинності КПК України (з 20 листопада 2012 року) до 15.03.2018 включно (тобто до набрання чинності Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017), передбачав що обчислення початку строку досудового розслідування починалось з дня повідомлення особі про підозру, а строк досудового розслідування продовжувався прокурором (статті 219, 294 КПК України).
Як вбачається з реєстру матеріалів досудового розслідування в кримінальному провадженні № 12015110030000225 від 21.01.2015, та самого повідомлення про підозру, ОСОБА_6 21.01.2015 вручено повідомлення про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 259 КК України (том 2, а.с. 9, том 5, а.с. 27-28). Відтак строк досудового розслідування у цьому випадку закінчувався 21.03.2015. 
Частиною 2 ст. 294 КПК України (у редакції до 16.03.2018) передбачено, якщо досудове розслідування злочину (досудове слідство) неможливо закінчити у строк, зазначений у п. 2 ч. 1 ст. 219 цього Кодексу, він може бути продовжений в межах строків, встановлених пунктами 2 та 3 ч. 2 ст. 219 цього Кодексу: 1) до трьох місяців - керівником місцевої прокуратури; 2) до шести місяців - керівником регіональної прокуратури або його першим заступником чи заступником; 3) до дванадцяти місяців - Генеральним прокурором України чи його заступниками.
Постановою прокурора від 10.03.2015 строк досудового розслідування продовжено до 3-х місяців, тобто до 21.04.2015.
Суд зауважує, що станом на 2015 рік КПК України ще не містив норми, що строк ознайомлення з матеріалами досудового розслідування сторонами кримінального провадження в порядку, передбаченому статтею 290 цього Кодексу, не включається у строки, передбачені цією статтею, крім дня повідомлення підозрюваному, його захиснику про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування (діюча редакція ч. 5 ст. 219 КПК України).
Обвинувальний акт, який є предметом розгляду у цій справі надійшов до ІНФОРМАЦІЯ_5 07.03.2017. 
Однак вперше сторона обвинувачення направила обвинувальний акт в кримінальному провадженні № 12015110030000225 від 21.01.2015 щодо ОСОБА_6 до суду 21.04.2015, тобто в межах строку досудового розслідування. Ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_5 від 19.05.2015 (справа № 357/10938/14-к, провадження № 1-кп/357/446/15) обвинувальний акт повернуто прокурору (том 8, а.с. 54).
В подальшому обвинувальний акт у цьому провадженні надходив ще тричі:
-22.07.2015, який повернутий прокурору ухвалою від 21.09.2015 (справа № 357/10389/15-к, провадження № 1-кп/357/728/15) (том 6, а.с. 182-186);
-21.02.2016, який повернуто ухвалою від 16.02.2016 (справа № 357/698/16-к, провадження № 1-кп/357/197/16) (том 6, а.с. 204-205, том 8, а.с. 71-72);
-29.02.2016, який повернуто ухвалою від 06.10.2016 (справа № 357/2774/16-к, провадження № 1-кп/357/305/16) (том 6, а.с. 206-207).

Суд зазначає, що відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 3 КПК України досудове розслідування закінчується, зокрема, направленням до суду обвинувального акта. Таким чином, саме факт направлення обвинувального акта до суду, а не його подальший рух чи процесуальна доля, є юридичним моментом завершення досудового розслідування.
Повернення обвинувального акта прокурору ухвалою суду, постановленою на підставі ст. 314 КПК України (у редакції, чинній на той момент), не зважаючи на винесення прокурором в подальшому постанов про продовження строків досудового розслідування, не свідчить про поновлення або продовження стадії досудового розслідування, а лише означає необхідність усунення недоліків обвинувального акта.
При цьому КПК України (у редакції, чинній станом на 2015 рік) не містив положень, які б передбачали обов`язок повторного дотримання строків досудового розслідування у разі повернення обвинувального акта прокурору або встановлювали, що повторне направлення обвинувального акта має здійснюватися в межах строків досудового розслідування.

Аналогічна правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом, відповідно до якої повернення обвинувального акта прокурору не відновлює стадію досудового розслідування, а тому не породжує обов`язку повторного обчислення або дотримання строків, передбачених ст. 219 КПК України.
Так у своїй постанові від 15.04.2024 (справа № 753/25892/21) Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду зазначила, що сторона обвинувачення після постановлення судом ухвали про повернення обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору і до звернення до суду з обвинувальним актом чи клопотанням, які приведено у відповідність до вимог КПК, має право виконати лише ту сукупність процесуальних дій, які є необхідними для приведення цього акта чи клопотання у відповідність до вимог КПК та забезпечення виконання ухвали суду.
Саме такою є обмеженість обсягу компетенції сторони обвинувачення при отриманні повернутого судом обвинувального акта чи клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.
При цьому, в ухвалі про повернення обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору суд першої інстанції не вправі зазначати про неповноту чи неправильність досудового розслідування, неправильність кримінально-правової оцінки діяння та про необхідність проведення органом досудового розслідування слідчих (розшукових) дій та/або негласних слідчих (розшукових) дій. 
Якщо сторона обвинувачення після повернення обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру проводила слідчі (розшукові) дії, негласні слідчі (розшукові) дії або приймала процесуальні рішення, які не є необхідними для приведення цього акта чи клопотання у відповідність до вимог КПК та забезпечення виконання ухвали суду, то отримані у кримінальному провадженні за результатами здійснення таких дій докази повинні визнаватись недопустимими, як отримані поза межами строку досудового розслідування.
Також слід зазначити, що у КПК не визначено строку, протягом якого прокурор має повторно направити до суду обвинувальний акт чи клопотання, що були йому повернуті судом зі стадії підготовчого провадження в порядку ст. 314 КПК, та відсутня вказівка щодо встановлення судом строку, необхідного для усунення таких порушень, що може сприяти затягуванню в часі кримінального провадження.

Таким чином, оскільки вперше обвинувальний акт було направлено до суду 21.04.2015 в межах строку досудового розслідування, суд доходить висновку, що досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12015110030000225 було завершено у передбачений законом строк.
Подальше повернення обвинувального акта та його повторні направлення до суду не свідчать про порушення строків досудового розслідування, оскільки такі дії здійснювались поза межами цієї стадії кримінального провадження.
Єдиною підставою для визнання доказів недопустимими з наведених обвинуваченим мотивів могло б бути встановлення факту отримання стороною обвинувачення таких доказів у результаті проведення слідчих (розшукових) чи інших процесуальних дій після закінчення строку досудового розслідування, тобто після 21.04.2015.
Разом з тим, матеріали кримінального провадження не містять даних про те, що докази, покладені в основу обвинувачення, були отримані після зазначеної дати з порушенням вимог кримінального процесуального закону або внаслідок здійснення процесуальних дій поза межами стадії досудового розслідування.
Водночас, вчинення після завершення досудового розслідування дій, які не пов`язані зі збиранням доказів (зокрема, технічне оформлення матеріалів, виконання вказівок суду, забезпечення реалізації процесуальних прав учасників провадження), саме по собі не свідчить про порушення вимог КПК України та не є підставою для визнання доказів, отриманих в межах строків досудового розслідування, недопустимими.

Також суд не вбачає порушень з боку сторони обвинувачення щодо перекладу обвинувального акта російською мовою, оскільки такі дії були вчинені з урахуванням позиції обвинуваченого про неволодіння державною мовою. Вказане зокрема підтверджується змістом поданих ОСОБА_6 протягом судового розгляду клопотань (том 2, а.с. 79-89, том 4, а.с. 1-4, 5-10, 48-51, 60), а також тим фактом, що обвинувальний акт у цьому кримінальному провадженні повертався прокурору, зокрема з підстав незабезпечення його перекладу для обвинуваченого.
Відповідно до ч. 3 ст. 29 КПК України особа, яка не володіє або недостатньо володіє державною мовою, має право користуватися рідною мовою або мовою, якою вона володіє, а також отримувати переклад процесуальних документів.
Крім того, такі гарантії узгоджуються з положеннями п. «е» ч. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожен обвинувачений має право безоплатно користуватися допомогою перекладача, якщо він не розуміє мови, яка використовується в суді.
Таким чином, забезпечення перекладу обвинувального акта спрямоване на реалізацію права обвинуваченого на захист та забезпечення справедливого судового розгляду, а не свідчить про порушення вимог кримінального процесуального закону.

Щодо недопустимості протоколу затримання та протоколу особистого обшуку від 21.01.2015.
Доводи обвинуваченого про те, що його фактичне затримання відбулося 20.01.2015 близько 23:30 за місцем проживання, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.
Як вбачається з рапортів працівників міліції (том 5, а.с. 3-5), лише о 23:30 20.01.2015 інспектори отримали повідомлення про необхідність виїзду за адресою проживання обвинуваченого, після чого прибули на місце події та доставили останнього до відділку міліції для з`ясування обставин .
За таких обставин вказаний час (23:30) об`єктивно не може вважатися моментом фактичного затримання особи у розумінні кримінального процесуального закону.
Як встановлено судом, після доставлення ОСОБА_6 до відділку поліції, слідчий, реалізуючи свої процесуальні повноваження, оформив його затримання в порядку ст. 208 КПК України, що відображено у відповідному протоколі затримання від 21.01.2015. 
Суд зазначає, що проміжок часу між фактичним встановленням контролю працівниками поліції за ОСОБА_6 (у тому числі застосуванням до нього кайданків) та зазначенням фактичного часу затримання слідчим у порядку ст. 208 КПК України становив близько однієї години.
Такий часовий інтервал, з урахуванням конкретних обставин справи, не може вважатися надмірним або таким, що свідчить про істотне порушення прав особи, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.
При цьому суд бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні від 19.11.2009 у справі «Кабулов проти України», відповідно до якої Суд повторює, що за пунктом 2 статті 5 Конвенції будь-яка затримана особа повинна бути повідомлена простою, доступною мовою, яку вона розуміє, про основні правові та фактичні підстави її затримання, щоб бути в змозі оскаржити до суду його законність згідно з пунктом 4 статті 5 Конвенції. Хоча ця інформація повинна бути доведена до особи «негайно» (французькою: «dans le plus court delai»), в цілому, вона не повинна надаватись саме працівником міліції, що здійснює затримання, та саме у момент затримання.
Крім того, суд враховує поведінку обвинуваченого під час відповідних процесуальних дій, зокрема під час проведення особистого обшуку, яку можна охарактеризувати як агресивну, емоційно нестабільну, що супроводжувалася використанням нецензурної лексики. Вказане явно ускладнювало належне та своєчасне проведення процесуальних дій, і зазначені обставини об`єктивно впливали на дії працівників правоохоронних органів та тривалість процесуального оформлення затримання, а відтак не свідчать про порушення прав обвинуваченого.

Також не знайшли свого підтвердження доводи обвинуваченого щодо порушення його права на захист під час затримання.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, у проведенні відповідних процесуальних дій брала участь захисник ОСОБА_8 , яка прибула з центру безоплатної вторинної правової допомоги на підставі доручення № 77 від 21.01.2015, що підтверджується її підписами як у протоколі затримання, так і у протоколі особистого обшуку. Таким чином, право обвинуваченого на правову допомогу було забезпечено у повному обсязі.
Не знайшли свого підтвердження і доводи обвинуваченого щодо залучення у якості понятих працівників поліції. Матеріали кримінального провадження не містять жодних відомостей, які б свідчили про належність понятих до правоохоронних органів, а обвинувачений під час цього судового розгляду не заявляв клопотань про їх допит з метою перевірки цих обставин.
Щодо доводів про відсутність підпису обвинуваченого у протоколах, суд зазначає, що відповідно до вимог ч. 6 ст. 104 КПК України у разі відмови особи від підписання протоколу у ньому робиться відповідний запис. Таким чином, сама по собі відсутність підпису особи у протоколі не є безумовною підставою для визнання такого доказу недопустимим, якщо відмова від підпису належним чином зафіксована.

Стосовно доводів про невідображення у протоколі частини вилученого майна, зокрема зв`язки ключів із золотим брелоком, суд зазначає, що такі обставини могли б мати правове значення лише у випадку використання зазначеного майна як доказу у кримінальному провадженні. 
Разом з тим, матеріали справи не містять даних про використання такого майна (ключі та брелок) як доказу стороною обвинувачення, а відтак вказані доводи не впливають на оцінку допустимості протоколу затримання та протоколу особистого обшуку.

Також суд враховує, що скарги обвинуваченого на дії працівників поліції під час його затримання та особистого обшуку неодноразово були предметом перевірки органами прокуратури (том 4, а.с. 106, 110-111, том 6, а.с. 30), за результатами чого вчинення ними неправомірних дій не встановлено.
З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що протокол затримання та протокол особистого обшуку від 21.01.2015 складені з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, а доводи обвинуваченого про їх недопустимість є необґрунтованими.

Щодо недопустимості протоколів тимчасового доступу до речей і документів від 04.03.2015 та 05.03.2015.
Як вбачається з матеріалів досудового розслідування ухвалою слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12.02.2015 (том 5, а.с 54) надано слідчій СВ Білоцерківського МВ ГУМВС України в Київській області ОСОБА_9 тимчасовий доступ до інформації, яка знаходиться в оператора мобільного зв`язку « ІНФОРМАЦІЯ_3 », що належить ПрАТ « ІНФОРМАЦІЯ_3 », та до інформації оператора мобільного зв`язку « ІНФОРМАЦІЯ_10 », що належить ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_11 », про те, які були здійснені вхідні та вихідні дзвінки із сім карт НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , НОМЕР_7 та на які номери телефонного зв`язку в період часу з 22 години 20.01.2015 до 03 години 21.01.2015.

Згідно з приписами статті 165 КПК України особа, яка зазначена в ухвалі слідчого судді, суду про тимчасовий доступ до речей і документів як володілець речей або документів, зобов`язана надати тимчасовий доступ до зазначених в ухвалі речей і документів особі, зазначеній у відповідній ухвалі слідчого судді, суду. Зазначена в ухвалі слідчого судді, суду особа зобов`язана пред`явити особі, яка зазначена в ухвалі як володілець речей і документів, оригінал ухвали про тимчасовий доступ до речей і документів та вручити її копію. Особа, яка пред`являє ухвалу про тимчасовий доступ до речей і оригіналів або копій документів, зобов`язана залишити володільцю речей і оригіналів або копій документів опис речей і оригіналів або копій документів, які були вилучені на виконання ухвали слідчого судді, суду.
Однак як вбачається з протоколів тимчасового доступу до речей і документів від 05.03.2015 (том 5, а.с. 55-57) та від 04.02.2015 (том 5, а.с. 58-60) на виконання зазначеної ухвали слідчого судді операторами мобільного зв`язку була надана інформація іншій, ніж зазначена в ухвалі особі, а саме ОСОБА_10 .
Обвинувачений посилається на позицію, висловлену колегією суддів Третьої судової палати Верховного суду в постанові від 16 квітня 2025 року у справі № 569/10900/15-к, відповідно до якої визнано недопустимим доказ з підстав того, що він був отриманий особою, яка не мала на це відповідних процесуальних повноважень, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Водночас суд зауважує, що події мали місце в 2015 році, коли судова практика з цього питання спрямовувало орган досудового розслідування дещо інакше. Зокрема судді здебільшого посилались на пункт 17.2 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання здійснення слідчим суддею суду першої інстанції судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб під час застосування заходів забезпечення кримінального провадження» від 05.04.2013 яким передбачено, що слідчий наділений повноваженнями надавати іншій особі доручення на здійснення тимчасового доступу до речей і документів. 
Зазначене роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України, яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин, фактично формувало усталену практику застосування відповідних норм кримінального процесуального закону та визначало підхід органів досудового розслідування до виконання ухвал слідчого судді.
Суд звертає увагу, що оцінка допустимості доказів повинна здійснюватися з урахуванням правового регулювання та усталеної судової практики, які існували на момент отримання таких доказів, а не з позицій правозастосування, сформованих значно пізніше.
Такий підхід узгоджується з принципом правової визначеності як складовою верховенства права, який, серед іншого, передбачає вимогу передбачуваності (foreseeability) правозастосування для учасників кримінального провадження. Учасники кримінального провадження повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку відповідно до чинного на той момент правового регулювання та сформованої практики його застосування.
Застосування сучасної практики Верховного Суду, зокрема правових висновків, сформованих у 2024-2025 роках, до процесуальних дій, вчинених у 2015 році, фактично означало б ретроспективну зміну підходів до оцінки їх правомірності, що суперечить принципу правової визначеності та створює ризик довільного втручання у права учасників кримінального провадження.
Більше того, на момент проведення тимчасового доступу до речей і документів правозастосовна практика допускала можливість виконання відповідної ухвали іншими особами за дорученням слідчого, що узгоджувалося з офіційними роз`ясненнями суду касаційної інстанції та формувало легітимні очікування сторони обвинувачення щодо правомірності таких дій.
За таких обставин оцінка допустимості відповідних доказів має здійснюватися саме крізь призму правового регулювання та практики, що існували на момент їх отримання, а не з урахуванням підходів, сформованих у подальшому.
Отже, сам по собі факт виконання ухвали слідчого судді не тією особою, яка прямо зазначена в ухвалі, за відсутності встановлення істотного порушення прав і свобод людини, не може розцінюватися як безумовна підстава для визнання отриманих доказів недопустимими.

Крім того, заявляючи клопотання про визнання доказів недопустимими обвинувачений не зазначає, які саме процесуальні права учасників провадження були порушені внаслідок виконання тимчасового доступу до речей і документів іншою особою.
Розглядаючи наведені стороною захисту доводи Суд, виходить також з позиції ІНФОРМАЦІЯ_12 (далі - ВП ВС), викладеної у постанові від 21.08.2022 у справі № 756/10060/17 (провадження 13-3 кс 22).
Так, в зазначеному рішенні ІНФОРМАЦІЯ_13 вказала, що стаття 2 КПК завданнями кримінального провадження визначає захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого досудового розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Послідовність викладення в диспозиції правової норми наведених вище завдань дає підстави для висновку, що застосування належної юридичної процедури є не самоціллю, а важливою умовою досягнення результатів кримінального судочинства, визначених законодавцем як пріоритетні, - захисту особи, суспільства та держави від злочинних посягань, охорони прав і свобод людини, забезпечення оперативного й ефективного розкриття кримінальних правопорушень і справедливого судового розгляду.
Невідповідність тим чи іншим вимогам закону нівелює доказове значення відомостей, одержаних у результаті відповідних процесуальних дій, не в будь-якому випадку, а лише в разі, якщо вона призвела до порушення прав людини і основоположних свобод або ж ставить під сумнів походження доказів, їх надійність і достовірність. Адже для прийняття законного й обґрунтованого рішення суд має отримувати максимально повну інформацію щодо обставин, які належать до предмета доказування, надаючи сторонам у змагальній процедурі достатні можливості перевірити й заперечити цю інформацію.
В основі встановлених кримінальним процесуальним законом правил допустимості доказів лежить концепція, відповідно до якої в центрі уваги суду повинні знаходитися права людини і виправданість втручання в них держави незалежно від того, яка саме посадова особа обмежує права.
З наведеного слідує, що імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини - заборони катування й нелюдського поводження (стаття 3 Конвенції, частина 1 статті 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (пункти «с» частини 3 статті 6 Конвенції, стаття 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (пункт «d» частини 3 статті 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (стаття 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (частина 1 статті 63 Конституції України).
Відтак у кожному з вищезазначених випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України .
З огляду на зазначене суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.

Обвинувачений не обґрунтував, яким чином виконання тимчасового доступу до речей і документів іншою особою, порушили права і гарантії сторони захисту, або іншим чином мали вплив на їх реалізацію. 
Крім того, суд бере до уваги, що відомості, отримані внаслідок тимчасового доступу до речей і документів у цьому кримінальному провадженні, не є єдиним чи визначальним доказом винуватості обвинуваченого, а мають допоміжний (підтверджуючий) характер. Зазначені дані узгоджуються з іншими доказами, дослідженими судом, зокрема відомостями, встановленими під час огляду мобільних телефонів, які належали ОСОБА_6 , та лише підтверджують уже встановлені обставини.
За таких обставин навіть гіпотетичні процесуальні недоліки під час отримання відповідної інформації не могли істотно вплинути на достовірність встановлених судом фактичних даних або призвести до порушення права обвинуваченого на захист, що узгоджується з підходом, викладеним у практиці Верховного Суду щодо оцінки допустимості доказів у їх сукупності.

Також з метою оцінки наданих сторонами доказів за ознаками належності, допустимості та достовірності, встановлення інших обставин, що мають значення для цього кримінального провадження, а також вирішення питань, що вирішуються судом при ухваленні вироку, судом досліджено інші докази, зокрема:
- витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 12015110030000225 від 21.01.2015, відповідно до якого до ЄРДР внесені відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 259 КК України (том 5, а.с. 1);
- протокол про надання доступу до матеріалів досудового розслідування, відповідно до якого ОСОБА_6 у період часу з 16 години 30 хвилин 20.04.2015 до 11 години 45 хвилин 21.04.2015 ознайомився з матеріалами досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12015110030000225 від 21.01.2015 (том 8, а.с. 98-107).

4.2. Щодо суб`єкта кримінального правопорушення.
Диспозиція ч. 1 ст. 259 КК України передбачає вчинення кримінального правопорушення загальним суб`єктом -фізична осудна особа, якій виповнилося 16 років.
ОСОБА_6 1966 року народження. Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 411/23 від 22.02.2023 (том 6, а.с. 8-11) у ОСОБА_6 під час проведення обстеження ознак психічного захворювання не виявлено. За своїм психічним станом на день проведення експертизи він міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. У період вчинення дій, в яких він обвинувачується, ОСОБА_6 на психічні захворювання, які б впливали на його здатність усвідомлювати свої дії та керувати ними, не страждав, в тимчасовому хворобливому розладі психіки не перебував, міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. 
Відтак обвинувачений є суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 259 КК України.

4.3. Щодо об`єктивної сторони.
Об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 259 КК України, полягає у вчиненні суспільно небезпечного діяння у формі дії, а саме - завідомо неправдивого повідомлення про підготовку вибуху, підпалу або інших дій, які загрожують загибеллю людей чи іншими тяжкими наслідками.
Таке повідомлення може бути здійснене будь-яким способом (усно, письмово, засобами телефонного, електронного чи іншого зв`язку) та адресоване як безпосередньо органам державної влади, правоохоронним органам, спеціальним службам, так і іншим особам, здатним сприйняти цю інформацію та передати її відповідним службам.
Обов`язковою ознакою об`єктивної сторони є завідома неправдивість повідомлення, тобто усвідомлення особою того, що повідомлена інформація не відповідає дійсності.
Склад цього кримінального правопорушення є формальним, а тому вважається закінченим з моменту доведення неправдивого повідомлення до відома хоча б однієї особи, незалежно від того, чи спричинило воно фактичні наслідки у вигляді порушення роботи установ, евакуації людей чи залучення спеціальних служб.

Сторона обвинувачення стверджує, що 20.01.2015 року, ОСОБА_6 , перебуваючи за місцем свого проживання, що за адресою: АДРЕСА_2 , о 23 годин 08 хвилин здійснив телефонний дзвінок оператору лінії « НОМЕР_4 » чергової частини ІНФОРМАЦІЯ_4 та навмисно повідомив, що він має намір здійснити вибух у супермаркеті « ІНФОРМАЦІЯ_5 », що по АДРЕСА_3 . В свою чергу супермаркет « ІНФОРМАЦІЯ_5 » знаходиться в приміщенні ТРЦ « ІНФОРМАЦІЯ_6 », що на загальній площі 31000 кв. м. має понад 350 зданих в оренду магазинів і є одним з найбільш часто відвідуваних місць в м. Біла Церква.
Після чого, в той же день, перебуваючи за адресою свого проживання, ОСОБА_6 о 23 годині 19 хвилин здійснив телефонний дзвінок оператору лінії « НОМЕР_4 » чергової частини ІНФОРМАЦІЯ_4 та умисно повідомив, що він має намір здійснити вибух на території ЗАТ « ІНФОРМАЦІЯ_7 », розташованої по АДРЕСА_4 , що в свою чергу є важливим об`єктом теплопостачання ПрАТ « ІНФОРМАЦІЯ_8 » і житлових будинків на території м. Біла Церква. Вказану інформацію оператор лінії « НОМЕР_4 » чергової частини ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_7 сприйняла як дійсну і невідкладно передала її до ІНФОРМАЦІЯ_9 . 
Таке твердження підтверджується дослідженими матеріалами справи, а саме:
-показаннями свідка ОСОБА_7 , яка повідомила, що станом на січень 2015 року вона займала посаду диспетчера державної пожежно-рятувальної частини №3 у місті Біла Церква. До її основних функціональних обов`язків входило прийняття викликів, що надходили на лінію екстреної допомоги «101», їх первинна фіксація у робочому журналі та негайна передача інформації оперативному черговому для прийняття рішення про залучення сил і засобів ДСНС. Свідок пригадала, що наприкінці січня 2015 року (орієнтовно 20-го числа) під час її нічного чергування, після 22:00, на лінію « НОМЕР_4 » надійшов ряд телефонних дзвінків. Під час першого виклику чоловік, який не представився, повідомив про замінування ІНФОРМАЦІЯ_14 та супермаркету « ІНФОРМАЦІЯ_5 ». За словами свідка, невідомий заявив, що до моменту здійснення вибуху залишилося кілька годин, і одразу завершив розмову. Про цей факт вона негайно доповіла оперативному черговому ОСОБА_11 , який перебував поруч у приміщенні диспетчерської.
Протягом наступної години надійшло ще кілька дзвінків (загалом близько 3-4) від тієї ж особи, яку свідок ідентифікувала за голосом та інтонацією. Заявник розмовляв російською мовою, голос належав чоловіку середнього віку, мова була дещо затягнутою, але цілком чіткою та зрозумілою. Під час цих розмов свідок, дотримуючись алгоритму, намагалася з`ясувати дані про особу заявника. У відповідь чоловік назвав себе як « ОСОБА_12 » та вказав конкретну адресу свого проживання у АДРЕСА_2 . Крім повідомлення про загрозу вибуху, заявник висував специфічні вимоги. Свідок чітко запам`ятала, що він вимагав «повернути гроші», згадуючи прізвища ОСОБА_13 та ОСОБА_14 ( ІНФОРМАЦІЯ_15 ), що було умовою ненастання вибуху. Стан заявника під час розмови вона охарактеризувала як емоційно пригнічений, схожий на стан «безвиході».
ОСОБА_7 підтвердила, що оскільки на той час система фіксації аудіозаписів на лінії « НОМЕР_4 » була відсутня, вона задокументувала всі дані у своєму робочому журналі (чорновику), включаючи номер телефону заявника та зміст його погроз. На підставі цих записів інформація була передана до правоохоронних органів, а згодом працівники міліції вилучили копії цих сторінок журналу та відібрали у неї письмові пояснення;
-показаннями свідка ОСОБА_11 , який повідомив, що станом на січень 2015 року він обіймав посаду помічника начальника чергової зміни з питань оперативного реагування по місту ІНФОРМАЦІЯ_16 . До його посадових обов`язків належало цілодобове чергування, обробка інформації про надзвичайні ситуації, координація дій диспетчерів та прийняття рішень про залучення сил і засобів для реагування на виклики.
Свідок пригадав, що у січні 2015 року під час нічного чергування (орієнтовно після 23:00) від диспетчера ОСОБА_7 надійшло повідомлення про телефонний дзвінок на лінію « НОМЕР_4 » щодо замінування об`єктів у місті Біла Церква, зокрема ІНФОРМАЦІЯ_7 та супермаркету « ІНФОРМАЦІЯ_5 ». За словами свідка, через кілька хвилин той самий заявник зателефонував повторно. Під час цієї розмови ОСОБА_11 перебував безпосередньо поруч із диспетчером та надавав їй вказівки щодо того, як вести діалог, щоб з`ясувати прізвище та місцезнаходження особи. За результатами спілкування з невідомим чоловіком було встановлено, що останній назвав свою домашню адресу на масиві Заріччя (вулиця Чапаєва), що свідок охарактеризував як нетипову поведінку для таких випадків. Крім повідомлення про загрозу вибуху, заявник висував фінансові вимоги, пов`язані з поверненням грошей чи боргу, згадуючи при цьому прізвища ОСОБА_13 та ОСОБА_14 (у контексті « ІНФОРМАЦІЯ_15 »). Свідок зазначив, що голос заявника був чоловічим, а сама ситуація сприймалася як реальна загроза.
ОСОБА_11 підтвердив, що, дотримуючись встановленого алгоритму взаємодії, він негайно передав отриману інформацію про замінування та адресу заявника черговому міліції за номером «102». Свідок пояснив, що техніка ІНФОРМАЦІЯ_4 безпосередньо на об`єкти замінування не виїжджала, оскільки правоохоронні органи зреагували дуже швидко, отримавши адресу особи, яка телефонувала. Також він зазначив, що на той час приміщення диспетчерської не було обладнане системою автоматичної фіксації аудіозаписів розмов;
-показаннями свідка ОСОБА_15 , який повідом, що працює на ІНФОРМАЦІЯ_17 уже понад 25 років і станом на січень 2015 року обіймав посаду заступника начальника охорони вказаного підприємства. Свідок пригадав, що у січні 2015 року (після новорічних свят), перебуваючи вдома у вечірній час (після 21:00-22:00), він отримав телефонний дзвінок від начальника варти про надходження повідомлення щодо замінування території ТЕЦ. Діючи згідно з посадовими інструкціями для об`єктів стратегічного значення, свідок негайно прибув на місце роботи, викликав додаткові сили охорони та повідомив про подію директора підприємства. Спільно з працівниками міліції, які прибули на виклик, силами охорони було проведено ретельне обстеження периметра та внутрішньої території об`єкта, а також перевірку найбільш вразливих ділянок на предмет виявлення вибухонебезпечних пристроїв. За результатами проведеного огляду жодних сторонніх предметів чи ознак замінування виявлено не було. Свідок ОСОБА_15 окремо наголосив на особливому стратегічному статусі ІНФОРМАЦІЯ_14 як об`єкта закритого типу, що на момент подій забезпечував електроенергією енергосистему України та здійснював теплопостачання найбільшого житлового масиву міста (Леваневського). Він підкреслив, що реальне припинення роботи підприємства або вибух у зимовий період призвели б до катастрофічних наслідків для міста: десятки тисяч людей залишилися б без тепла, а пошкодження обладнання (зокрема котлів чи резервуарів) могло спровокувати масштабну техногенну та екологічну катастрофу;
-показаннями свідка ОСОБА_16 (показання якої були досліджені шляхом відтворення відеозапису судового засідання від 23.11.2021, що з урахуванням відсутності заперечень учасників узгоджується з правовою позицією, висловленою ККС ВС у постанові від 19.11.2019 (справа № 750/5745/15-к), відповідно до якої положення «суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання» (перше речення частини 4 статті 95 КПК), не може тлумачитися як безумовна заборона використання показань, які особа давала перед іншим складом суду у тій же справі), яка повідомила, що у січні 2015 року працювала на посаді адміністратора супермаркету « ІНФОРМАЦІЯ_5 », розташованого в ТРЦ « ІНФОРМАЦІЯ_6 » у місті Біла Церква. Свідок пригадала, що в нічний час (у проміжку між 23:30 та 01:00) їй зателефонував співробітник внутрішньої служби безпеки магазину та повідомив про необхідність терміново прибути на робоче місце у зв`язку з надходженням повідомлення про замінування супермаркету. Прибувши до торгового центру близько першої години ночі, ОСОБА_16 побачила там працівників міліції та кінологів із собаками. Як адміністратор об`єкта, вона надала офіційну письмову згоду на проведення огляду службових приміщень магазину та спільно з правоохоронцями брала участь в обстеженні території. За результатами ретельного огляду всього приміщення супермаркету « ІНФОРМАЦІЯ_5 » жодних вибухових пристроїв або інших підозрілих предметів виявлено не було. Оцінюючи потенційну небезпеку, ОСОБА_16 наголосила на високій відвідуваності супермаркету, який у вихідні та святкові дні може приймати до 100 000 осіб, а також на наявності поруч житлових будинків. Вона підкреслила, що реальний вибух на такому об`єкті призвів би до катастрофічних наслідків та численних жертв серед мирного населення;
-рапортом від 20.01.2015 за № 1393, відповідно до якого 20.01.2015 о 23 год 10 хв по телефону повідомлення диспетчера ІНФОРМАЦІЯ_18 про те, що 20.01.2015 о 23:00 до них по телефону зателефонував громадянин ОСОБА_6 з повідомленням про замінування ТРЦ « ІНФОРМАЦІЯ_6 » по АДРЕСА_3 та ІНФОРМАЦІЯ_14 по АДРЕСА_4 (том 5, а.с. 2);
-рапортами інспекторів ІНФОРМАЦІЯ_19 від 20.01.2015, відповідно до яких 20.01.2015, перебуваючи на службі по ОГП в м. Біла Церква АП-303 о 23:30 отримали повідомлення від чергового по ІНФОРМАЦІЯ_20 за адресою АДРЕСА_2 , де перебуває заявник, який по телефону повідомив про замінування ТРЦ « ІНФОРМАЦІЯ_6 » по АДРЕСА_3 та ІНФОРМАЦІЯ_21 по АДРЕСА_4 . Прибувши на МП виявлено громадянина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На прохання пройти до службового автомобіля та проїхати до відділення міліції ОСОБА_6 відреагував обуренням, впав до буйства та почав розмахувати руками, перешкоджаючи наближенню до нього. На вимоги припинити протиправні дії не реагував. До ОСОБА_6 застосовані прийом рукопашного бою «загиб руки за спину» та браслети ручні металеві. Громадянин ОСОБА_6 доставлений до ІНФОРМАЦІЯ_9 для з`ясування обставин (том 5, а.с. 3-5); 
-протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 21.01.2015 (том 5, а.с. 6-8);
-протоколом особистого обшуку від 21.01.2015, яким зафіксовані результати особистого обшуку ОСОБА_6 , під час якого виявлені та вилучені мобільний телефон Samsung з ІМЕІ НОМЕР_8 (застереження - суд звертає увагу, що вказаний номер містить надлишкові цифрові позначення (більше 15 цифр), що свідчить про технічну описку. Вказане підтверджує дослідження інших доказів, зокрема протоколу огляду мобільних телефонів, а також безпосереднім оглядом цього телефону у судовому засіданні, під час якого встановлено правильний ІМЕІ пристрою; при цьому ІМЕІ ( ОСОБА_17 ) є унікальним ідентифікатором мобільного обладнання, який складається з 15 цифр, що додатково свідчить про наявність технічної описки; така неточність не впливає на можливість ідентифікації вказаного телефону, оскільки останній містить 2 ІМЕІ, і другий зазначено вірно, відповідно, не ставить під сумнів його допустимість), ІМЕІ НОМЕР_2 чорного кольору, в якому під час перегляду виявлено в журналі дзвінків виклик на номер 101 о 23:32 20.10.2015, та телефон Samsung чорного кольору з ІМЕІ НОМЕР_9 , в якому в журналі вихідних дзвінків виявлений дзвінок на № НОМЕР_10 вчора о 23:41 (застереження - суд погоджується з доводами сторони обвинувачення про наявність технічної описки, а саме помилкового зазначення місяця «10» замість «01». Такий висновок узгоджується із сукупністю інших досліджених доказів, зокрема з обставинами кримінального правопорушення, яке, як встановлено судом, мало місце 20.01.2015, а також із змістом рапортів та інших матеріалів кримінального провадження.
Крім того, факт здійснення відповідного телефонного дзвінка саме 20.01.2015 підтверджено під час судового розгляду шляхом безпосереднього дослідження відеозапису проведення слідчої дії, на якому зафіксовано огляд зазначеного мобільного телефону та відображення інформації про дзвінки. Таким чином, вказана неточність у даті має характер технічної описки, не впливає на зміст протоколу та не ставить під сумнів достовірність зафіксованих у ньому відомостей) (том 5, а.с.11-12);
-копією чернетки (журналу чорнових записів ІНФОРМАЦІЯ_22 ), в якому міститься запис «23 09/10 АДРЕСА_2 / замінування «Край» ТЕЦ; 23:36 НОМЕР_11 ОСОБА_6 (том 5, а.с. 13-14);
-протоколами огляду місця події від 21.01.2015, яким зафіксовані результати огляду приміщення ТРЦ « ІНФОРМАЦІЯ_6 », що по АДРЕСА_3 . Вказане приміщення є чотирьохповерховим та має нульовий поверх. НА нульовому поверсі розташований супермаркет ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_5 », в якому здійснюється продаж товарів та продуктів. Під час огляду супермаркету та торгових магазинів ніяких сторонніх предметів виявлено не було, обстановка не порушена (том 5, а.с. 16-22);
-протоколом огляду місця події від 21.01.2015, яким зафіксовані результати огляду території підприємства ІНФОРМАЦІЯ_14 по АДРЕСА_4 . При огляді споруд будь-яких пошкоджень вікон, дверей та інших частин споруд та огорожі не виявлено (том 5, а.с. 24-26);
-протоколом огляду предмету від 22.01.2025, яким зафіксовані результати огляду двох мобільних телефонів марки Samsung, належних ОСОБА_6 . При огляді мобільного телефону марки Samsung GT-I8552, під акумуляторною батареєю виявлена наліпка з написами «Мобільний телефон модель: GT-I8552, ІМЕІ: НОМЕР_1 , ІМЕІ: НОМЕР_2 . В телефоні мається дві сім карти мобільного оператора « ІНФОРМАЦІЯ_3 ». При огляді встановлено номери: НОМЕР_6 , НОМЕР_7 . При увімкненні цього мобільного телефону встановлено вихідні дзвінки, які були здійсненні на телефонний номер «101» 20.01.2015 о 23 год 08 хв продовжуваністю 2 хвилини 17 секунд, о 23 год 17 хв, який відмінено, о 23 год 19 хв продовжуваністю 3 хвилини 02 секунди, о 23 год 32 хв продовжуваністю 01 хвилина 56 секунд.
Крім того оглянуто мобільний телефон марки Samsung GT-Е12001, під акумуляторною батареєю якого виявлена наліпка з написами Samsung GT-Е12001, ІМЕІ: НОМЕР_12 . В телефоні міститься сім карта мобільного оператора « ІНФОРМАЦІЯ_23 ». При огляді встановлено номер: НОМЕР_5 . При увімкненні цього мобільного телефону встановлено вихідний дзвінок на номер «101» здійснений 20.01.2015 о 23 год 41 хв продовжуваністю 00:00:00 (том 5, а.с. 39-44);
-протоколом тимчасового доступу до речей і документів від 05.03.2015, відповідно до якого надана інформація про здійснення дзвінків з сім карти НОМЕР_6 ; НОМЕР_7 в період часу з 22 години 20.01.2015 по 03 годину 21.01.2015 (том 5, а.с. 55-57);
-протоколом огляду предмету від 12.03.2025, яким зафіксовані результати огляду DVD-диску з інформацією, наданої оператором зв`язку « ІНФОРМАЦІЯ_3 » та « ІНФОРМАЦІЯ_23 », додатком до якого є вказаний диск. В судовому засіданні оглянутий цей диск та встановлено, що в до служб «101» надійшли дзвінки із сім карти « ІНФОРМАЦІЯ_3 » із номером « НОМЕР_6 » о 23 годині 08 хвилин (тривалість 138 секунд), о 23 годині 19 хвилин (тривалість 182 секунди) та о 23 годині 32 хвилини (тривалість 117 секунд) 20.01.2015. Прокурор пояснив, що згідно з даними про координати базових станцій (Sids та Laks), дзвінки обслуговувалися вишкою у напрямку села Шкарівка. Цей сектор охоплює масив Заріччя у місті Біла Церква - саме там на момент подій фактично проживав обвинувачений (том 5, а.с. 61-62);
Також за клопотанням обвинуваченого в судовому засіданні досліджені речові докази - мобільні телефони марки Samsung GT-I8552 та Samsung GT-E2001, які перебували у вимкненому стані, однак зазначені на них ІМЕІ відповідають відображеним в інших матеріалах кримінального провадження, а саме мобільний телефон моделі GT-I8552 має ІМЕІ: НОМЕР_1 та ІМЕІ: НОМЕР_2 ; мобільний телефон моделі GT-Е12001 має ІМЕІ: НОМЕР_12 .

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав повністю та надав показання про те, що дана кримінальна справа є наслідком провокації та грубої фальсифікації доказів з боку правоохоронних органів. Він пояснив, що ввечері 20 січня 2015 року, коли він перебував у себе вдома на поминках дружини, до його помешкання незаконно, без будь-якої ухвали суду, увірвалися невідомі особи в масках та зі зброєю. За словами обвинуваченого, ці особи застосували до нього фізичну силу, повалили на підлогу та одягли кайданки, після чого вчинили в будинку «грабіж», розкидавши речі та викравши його особисте майно: гроші в сумі приблизно 1750 грн, золотий чоловічий перстень та чотири мобільні телефони.
Обвинувачений наполягав на тому, що його фактичне затримання відбулося близько 23:30 безпосередньо в його будинку, де він перебував у халаті та капцях, що суперечить відомостям у протоколі затримання. ОСОБА_6 стверджує, що після затримання його протягом чотирьох годин возили в автомобілі у невідомому напрямку, чинивши психологічний тиск, і лише потім доставили до відділку міліції для оформлення документів.
Щодо обставин особистого обшуку обвинувачений показав, що мобільні телефони, які фігурують у справі як речові докази, були навмисно підкинуті йому в кишеню працівниками міліції вже у відділку. Він пояснив, що оскільки його руки були заковані в кайданки за спиною, він не міг самостійно покласти телефони до кишені, тому це зробив один із міліціонерів за вказівкою слідчого безпосередньо перед початком відеозйомки слідчої дії. ОСОБА_6 заявив, що наданий суду відеозапис обшуку є змонтованим та неповним, оскільки з нього видалено початок, де зафіксовано факт підкладання телефонів та вилучення інших цінних речей (зокрема золотого брелока), які згодом зникли і не були внесені до протоколу.
Обвинувачений категорично заперечив належність йому номера мобільного телефону НОМЕР_6 , з якого здійснювалися дзвінки про замінування. Він стверджує, що цей номер йому ніколи не належав, він ним не користувався, а відповідна SIM-картка була штучно додана до матеріалів справи прокурором або слідчим шляхом перестановки з іншого кримінального провадження. Також він зазначив, що в протоколі особистого обшуку та в обвинувальному акті вказано різні номери телефонів, що, на його думку, підтверджує факт підробки.
Водночас обвинувачений підтвердив, що вилучені у нього під час особистого обшуку мобільні телефони належали йому.

Аналізуючи досліджені під час судового розгляду докази у їх сукупності, суд доходить висновку, що об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 259 КК України, у діях ОСОБА_6 доведена поза розумним сумнівом.
Так, показання свідка ОСОБА_7 , яка безпосередньо приймала дзвінки на лінію « НОМЕР_4 », є послідовними, логічними та узгодженими з іншими доказами у справі. Вона детально описала зміст телефонних повідомлень, їх кількість (3-4 дзвінки), часовий проміжок (після 23:00), а також обставини, за яких особа, що телефонувала, повідомляла про підготовку вибухів та навіть називала своє ім`я - « ОСОБА_12 », і адресу проживання. Аналогічні обставини підтверджені свідком ОСОБА_11 , який перебував поруч під час дзвінків та координував дії диспетчера .
Суд звертає увагу, що показання зазначених свідків є взаємоузгодженими, не містять істотних суперечностей та відповідають фактичним обставинам справи, а тому визнаються достовірними.
Крім того, ці показання підтверджуються об`єктивними технічними даними. Зокрема, відповідно до протоколу особистого обшуку від 21.01.2015 у ОСОБА_6 вилучено мобільний телефон «Samsung» з ІМЕІ НОМЕР_1 та ІМЕІ НОМЕР_2 , у якому зафіксовано вихідні дзвінки на номер « НОМЕР_4 » у відповідний часовий проміжок.
Дані, отримані від оператора мобільного зв`язку ПрАТ « ІНФОРМАЦІЯ_3 » щодо номера телефону НОМЕР_3 , також підтверджують здійснення вихідних дзвінків у період часу, зазначений у формулюванні обвинувачення, а саме близько 23:08 та 23:19 20.01.2015.
Суд особливо підкреслює, що інформація про дзвінки, яка міститься безпосередньо у вилученому мобільному телефоні (час, номер абонента, тривалість з`єднань), повністю кореспондується з інформацією, наданою оператором мобільного зв`язку, що свідчить про її об`єктивність та виключає можливість втручання чи фальсифікації.
Більше того, під час судового розгляду обвинувачений підтвердив, що вилучені у нього під час особистого обшуку мобільні телефони належали саме йому, що додатково встановлює безпосередній зв`язок між ним та зафіксованими телефонними з`єднаннями.
Доводи обвинуваченого про нібито підкидання телефонів працівниками правоохоронних органів суд оцінює як недоведені, оскільки вони не підтверджені жодними об`єктивними доказами, спростовуються відеозаписом проведення слідчої дії, а також узгодженістю технічних даних із різних незалежних джерел.
Щодо змісту повідомлень, суд зазначає, що обвинувачений повідомляв про підготовку вибухів у приміщенні супермаркету « ІНФОРМАЦІЯ_5 », розташованого в ТРЦ « ІНФОРМАЦІЯ_6 », який є одним із найбільш відвідуваних місць у місті Біла Церква, а також на території ІНФОРМАЦІЯ_14 - об`єкта критичної інфраструктури, що забезпечує теплопостачання значної частини міста.
Зазначені об`єкти за своїм характером та функціональним призначенням є місцями масового перебування людей або мають критичне значення для життєзабезпечення населення, а відтак повідомлення про їх «замінування» об`єктивно створює загрозу загибелі людей та настання інших тяжких наслідків.
Суд бере до уваги, що навіть гіпотетичне виведення з ладу такого об`єкта, як теплоелектроцентраль, особливо в зимовий період, може призвести до тяжких наслідків у вигляді припинення теплопостачання значної частини населення, що в умовах низьких температур становить реальну загрозу життю та здоров`ю людей. Такі наслідки є загальновідомими та підтверджуються сучасними подіями, пов`язаними з пошкодженням об`єктів енергетичної інфраструктури в Україні.

У сукупності наведені докази є взаємопов`язаними, узгодженими між собою, доповнюють один одного та утворюють цілісну систему доказів, яка беззаперечно підтверджує факт здійснення ОСОБА_6 телефонних дзвінків на лінію « НОМЕР_4 » та повідомлення завідомо неправдивої інформації про підготовку вибухів.
Отже, суд доходить висновку, що об`єктивна сторона кримінального правопорушення у цбому випадку є повністю доведеною .

4.4. Щодо суб`єктивної сторони.
Суб`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 259 КК України, характеризується прямим умислом, тобто особа усвідомлює суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачає їх наслідки та бажає їх настання, а також обов`язковою ознакою є завідомість неправдивості повідомлення.
Аналізуючи встановлені у судовому засіданні обставини, суд доходить висновку, що ОСОБА_6 діяв саме з прямим умислом.
Так, з показань свідка ОСОБА_7 вбачається, що особа, яка телефонувала, не лише повідомляла про замінування, а й вела змістовний діалог, називала своє ім`я (« ОСОБА_12 »), повідомляла адресу проживання, а також висувала конкретні вимоги щодо повернення грошових коштів, посилаючись на конкретних осіб та установи. Така поведінка свідчить про усвідомлений характер дій та цілеспрямованість повідомлень.
Крім того, суд враховує, що обвинувачений здійснив не один, а декілька телефонних дзвінків (з інтервалом у часі), що свідчить не про випадковість чи помилковість повідомлення, а про послідовну реалізацію єдиного умислу.
Зміст самих повідомлень - про підготовку вибухів у місцях масового перебування людей та на об`єкті критичної інфраструктури - також свідчить про усвідомлення обвинуваченим характеру такої інформації, її потенційних наслідків та здатності викликати реагування спеціальних служб.
При цьому суд виходить з того, що обвинувачений достовірно знав про відсутність будь-яких вибухових пристроїв чи реальної підготовки до вибуху, а відтак повідомлена ним інформація була завідомо неправдивою.
Додатково про наявність прямого умислу свідчить і те, що після першого дзвінка, який вже спричинив реагування служб, обвинувачений не припинив свої дії, а продовжив телефонувати, повторюючи та розширюючи зміст неправдивих повідомлень.

За викладених обставин Суд вважає доведеним вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 259 КК України, а саме завідомо неправдиве повідомлення про підготовку вибуху, підпалу або інших дій, які загрожують загибеллю людей чи іншими тяжкими наслідками.

5. Обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Мотиви призначення покарання.
Санкція ч. 1 ст. 259 КК України передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від двох до шести років.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , Суд у відповідності до статей 65 - 67 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Згідно з ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання судом не встановлено.
Судом враховано, що обвинувачений має постійне місце проживання, за місцем проживання характеризується посередньо. Громадський порядок не порушує, сварки в сім`ї та з сусідами не вчиняє, алкогольними напоями не зловживає. У вживанні наркотичних речовин поміченим не був, в своєму помешканні збір осіб із сумнівною поведінкою не проводить. Участі у суспільному житті будинку не приймає. 
Раніше неодноразова притягався до кримінальної відповідальності. В силу приписів ст. 89 КК України вважається таким, що не судимий. Вироком ІНФОРМАЦІЯ_5 від 06.01.2026 ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, та засуджений до 9 років позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому майна (наразі вирок суду не набрав законної сили).
Відповідно до наданої досудової доповіді, беручи до уваги інформацію, що характеризує особистість обвинуваченого та його спосіб життя, історію правопорушень, а також середній ризик вчинення повторного правопорушення, орган пробації вважає, що виправлення цієї особи без позбавлення або обмеження волі не становить небезпеку для суспільства (том 3, а.с. 104-107).
Отже, з урахуванням вказаних обставин та особи обвинуваченого ОСОБА_6 , його ставлення до вчиненого, Суд у відповідності до вимог закону України про кримінальну відповідальність та передбачених цим законом санкцій вважає, що для виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_6 та попередження вчинення, як ним, так і іншими особами нових кримінальних правопорушень потрібно призначити покарання у вигляді 3 років позбавлення волі.
На думку суду, таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення й попередження вчинення як обвинуваченим, так і іншими особами, нових кримінальних правопорушень.
Саме таке покарання сприятиме становленню справедливості, рівності перед законом, забезпеченню добропорядності та відповідальності осіб за вчинювані ними діяння.

Водночас, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло десять років - у разі вчинення тяжкого злочину.
Відповідно до частини 2 вказаної статті перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання, а з часу вчинення кримінального проступку - п`ять років. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення кримінального правопорушення минуло п`ятнадцять років.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 259 КК України, згідно положень ст. 12 КК України, є тяжким злочином, санкція вказаної статті передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від двох до шести років. При цьому, обвинувачений не ухилявся від досудового розслідування або суду, перебіг давності не зупинявся та не переривався.
Десятирічний строк із дня вчинення інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_6 кримінального правопорушення (20.01.2015) сплив 20.01.2025.
Враховуючи викладене, на час постановлення вироку минув строк давності притягнення ОСОБА_6 до відповідальності за вчинення вказаного кримінального правопорушення.
Відповідно до усталеної практики Верховного Суду звільнення особи від кримінальної відповідальності є обов`язком суду у разі настання обставин, передбачених ч. 1 ст. 49 КК України та за наявності згоди обвинуваченого на звільнення з підстав спливу строків давності (постанови ККС ВС від 10.06.2021 у справі № 640/11750/17, від 25.02.2021 у справі № 192/3301/16-к).
За змістом п. 1 ч. 2 ст. 284, ч. 3 ст. 285, ч. 1, ч. 4 ст. 286, ч. 3 ст. 288 КПК України суд має обов`язок роз`яснити особі, яка притягується до кримінальної відповідальності, те, що на момент судового розгляду закінчилися строки давності притягнення цієї особи до кримінальної відповідальності, що є правовою підставою, передбаченою ст. 49 КК України, для звільнення особи від кримінальної відповідальності у порядку, передбаченому КПК України, і таке звільнення є підставою для закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, а також право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави та наслідки такого заперечення.
Обвинуваченому судом роз`яснено про наявність підстав для закриття кримінального провадження в частині висунутого йому обвинувачення за ч. 1 ст. 259 КК України з підстав закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та можливість заявлення відповідного клопотання.
Обвинувачений ОСОБА_6 категорично відмовився від заявлення клопотань про закриття кримінального провадження з підстав закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Відповідно до ч. 5 ст. 74 КК України, особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених ст. 49 цього Кодексу.
Позаяк обвинувачений заперечував щодо закриття справи через закінчення строків давності, суд має звільнити його від покарання на підставі ч. 5 ст. 74 КК України, яка є спеціальною нормою та застосовується саме у випадках, коли суд не може звільнити особу від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.
Оскільки на момент судового розгляду минув строк, передбачений ч. 2 ст. 49 КК України, а обвинувачений не надав свою згоду на звільнення від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 259 КК України, суд доходить висновку про необхідність звільнення ОСОБА_6 від призначеного покарання за це кримінальне правопорушення на підставі ч. 5 ст. 74 КК України, ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності.

6.Інші питання, які вирішуються судом при ухваленні вироку на підставі угоди.
6.1. Цивільний позов.
Цивільний позов у цьому кримінальному провадженні не заявлявся.

6.2.Процесуальні витрати.
Відповідно до вимог п. 13 ч. 1 ст. 368 та ч. 4 ст. 374 КПК України при ухваленні вироку суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.
Питання про відшкодування понесених процесуальних витрат стороною обвинувачення чи стороною захисту не піднімалось. Відповідно до змісту обвинувального акта витрати на залучення експерта відсутні.

6.3.Винагорода викривачу.
Підстави для виплати винагороди викривачу у цьому кримінальному провадженні відсутні.

6.4. Спеціальна конфіскація.
Підстави для застосування спеціальної конфіскації відсутні.

6.5.Заходи забезпечення кримінального провадження.
6.5.1.Запобіжні заходи.
Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 374 КПК України суд при ухваленні вироку серед іншого приймає рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.
Ухвалою слідчого судді ІНФОРМАЦІЯ_5 від 23.01.2015 до ОСОБА_6 застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів з визначенням розміру застави - 150 розмірів мінімальної заробітної плати, що становить 182 700 грн (том 5, а.с.37-38).
Ухвалою слідчого судді ІНФОРМАЦІЯ_5 від 13.03.2015 строк тримання під вартою продовжено на 30 днів, до 12.04.2015 з вставленням застави у розмірі 60 мінімальних заробітних плат, що складає 73 080,00 грн (том 5, а.с. 64).
Ухвалою слідчого судді ІНФОРМАЦІЯ_5 від 09.04.2015 строк тримання під вартою продовжено на 13 днів, до 21.04.2015 з (том 5, а.с. 65-66).
Інформації про продовження вказаного запобіжного заходу в подальшому суду не надано. Відтак наразі ОСОБА_6 вважається таким, до якого не застосовано запобіжний захід у цьому кримінальному приводженні.

6.5.2.Арешт майна.
Згідно з ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема у випадку непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації щодо майна, на яке накладено арешт.
Ухвалою слідчого судді ІНФОРМАЦІЯ_5 від 22.01.2015 (справа № 357/685/15-к, том 5, а.с. 31) накладено арешт на тимчасово вилучене 21.01.2015 у ОСОБА_6 майна, а саме мобільний телефон марки Samsung (ІМЕІ  НОМЕР_8 , ІМЕІ НОМЕР_2 ) з сім карткою та телефон марки Samsung (ІМЕІ  НОМЕР_9 ) з сім карткою.
Зважаючи на те, що суд під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження має вирішити долю речових доказів, наявні підстави для скасування арешту зазначеного майна.

6.5.3.Щодо речових доказів і документів.
Згідно з ч. 9 ст. 100 КПК України питання про долю речових доказів і документів, які надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.
Відповідно до постанови про визнання та приєднання до матеріалів кримінального провадження речових доказів від 22.01.2015 у цьому кримінальному провадженні визнані речовими доказами вилучені у ОСОБА_6 мобільний телефон марки Samsung GT-I8552, ІМЕІ: НОМЕР_1 , ІМЕІ: НОМЕР_2 , та мобільний телефон марки Samsung GT-Е12001, ІМЕІ: НОМЕР_12 , які відповідно до квитанцій № 881/2015 від 18.02.2015 та № 882/2015 від 18.02.2015 передані на зберігання до ІНФОРМАЦІЯ_9 .
Враховуючи положення ст. 100 КПК України та Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду, затвердженої Наказом Генеральної прокуратури України, ІНФОРМАЦІЯ_24 , Державної податкової адміністрації України, ІНФОРМАЦІЯ_25 , ІНФОРМАЦІЯ_26 , ІНФОРМАЦІЯ_27 , суд вирішує речові докази, а саме мобільний телефон марки Samsung GT-I8552, ІМЕІ: НОМЕР_1 , ІМЕІ: НОМЕР_2 , та мобільний телефон марки Samsung GT-Е12001, ІМЕІ: НОМЕР_12 , повернути власнику - ОСОБА_6 .
Керуючись статтями 100, 124, 368, 374, 381-382, 395, 475, 532 КПК України, Суд

У Х В А Л И В:

1.  ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 259 КК України.
1.2. Призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 259 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.
1.3. Звільнити ОСОБА_6 від призначеного покарання на підставі п. 4 ч.1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності
2. Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22.01.2015 у справі № 357/685/15-к, на мобільний телефон марки Samsung (ІМЕІ  НОМЕР_8 , ІМЕІ НОМЕР_2 ) з сім карткою та телефон марки Samsung (ІМЕІ  НОМЕР_9 ) з сім карткою, що належать ОСОБА_6 .
3. Речові докази, - а саме мобільний телефон марки Samsung GT-I8552, ІМЕІ: НОМЕР_1 , ІМЕІ: НОМЕР_2 , та мобільний телефон марки Samsung GT-Е12001, ІМЕІ: НОМЕР_12 , повернути власнику - ОСОБА_6 .
4. Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області до Київського апеляційного суду. Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
5. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
6. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія вироку надсилається не пізніше наступного дня після проголошення.

Суддя: ОСОБА_18