Номер провадження: 22-ц/813/1288/26 
Справа № 523/19996/24
Головуючий у першій інстанції Аліна С. С.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2026 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Сєвєрової Є.С., Таварткіладзе О.М.
за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал», третя особа: Суворовський відділ державної виконавчої служби у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про звільнення майна з-під арешту, на заочне рішення Пересипського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Аліної С.С. 20 серпня 2025 року у м. Одеса, -

встановила:

У грудні 2024 року до суду першої інстанції звернулась ОСОБА_1 із позовом до ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал», третя особа: Суворовський відділ державної виконавчої служби у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про звільнення майна з-під арешту.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження.
Позивачу, її сину ОСОБА_3 та батьку ОСОБА_2 , на підставі розпорядження органу приватизації №211063 від 14.02.2008 року і свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 14.02.2008 року, належить в рівних частках 181/3000 комунальної квартири АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 батько позивача ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 . Відтак, після його смерті відкрилась спадщина на належну йому частку вищевказаної комунальної квартири.
Однак, як з`ясувалось при оформленні спадщини, в рамках виконавчого провадження №49347175 від 13.11.2015 року державним виконавцем Суворовського ВДВС Одеського МУЮ було винесено постанову про арешт нерухомого майна та оголошено заборону на його відчуження №В-10/340, тобто на все нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 .
При зверненні позивачки ОСОБА_4 із заявою про зняття арешту з майна померлого батька ОСОБА_2 начальником Суворовського відділу ДВС у м. Одесі було повідомлено, що за виконавчим провадженням, у межах якого накладено арешти, надати інформацію не надається за можливим, оскільки вказане провадження було знищено у зв`язку з закінченням терміну зберігання.
В подальшому позивачем було з`ясовано, що судовим наказом Суворовського районного суду м. Одеси від 03.06.2015 року у справі №523/7810/15-ц з ОСОБА_2 було стягнуто на користь ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» суму боргу у розмірі 1526,38 грн. Відтак, арешт на все майно, що належить ОСОБА_2 , було накладено у зв`язку із наявністю вказаного вище рішення суду, проте, вказана заборгованість була сплачена батьком ще за життя.
Дані обставини стали підставою для звернення для суду.
Заочним рішенням Пересипського районного суду м. Одеси від 20.08.2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 було залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, а також стягнути з ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» на користь позивача витрати на правничу допомогу в сумі 15000 грн.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не надано належну оцінку тому факту, що позивач, спадкоємець після смерті свого батька, не може реалізувати право на спадкування у зв`язку із наявністю відомостей про арешт всього майна померлого, а тому позивач набула право на звернення до суду із позовом, як спадкоємець власника арештованого майна.
Під час закінчення виконавчого провадження Суворовським ВДВС не було припинено чинності арешту, накладеного постановою державного виконавця на нерухоме майно боржника, а відтак, позивач не має можливості відновити свої порушені права, у зв`язку із чим судом першої інстанції було необґрунтовано відмовлено у позові.
Сторони про розгляд справи на 17.02.2026 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились. 
16.02.2026 року на адресу Одеського апеляційного суду від представника ОСОБА_5 надійшла заява про розгляд справи за відсутності ОСОБА_5 та її представника.
Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Згідно п.п. 1-3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення судом норм процесуального права; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджено копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 (а.с.20).
ОСОБА_1 , її сину ОСОБА_3 та батьку ОСОБА_2 , на підставі розпорядження органу приватизації №211063 від 14.02.2008 року і свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 14.02.2008 року, належали в рівних частках 181/3000 частки комунальної квартири АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 . (а.с.24-30).
ІНФОРМАЦІЯ_1 батько позивача ОСОБА_2 помер, що підтверджено копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 . (а.с.23). Відтак, після його смерті відкрилась спадщина на належну йому частку вищевказаної комунальної квартири.
При оформленні спадщини ОСОБА_1 було з`ясовано, що в рамках виконавчого провадження №49347175 від 13.11.2015 року державним виконавцем Суворовського ВДВС Одеського МУЮ було винесено постанову про арешт нерухомого майна та оголошено заборону на його відчуження №В-10/340, тобто на все нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 .
При зверненні позивача ОСОБА_4 із заявою про зняття арешту з майна померлого батька ОСОБА_2 начальником Суворовського відділу ДВС у м. Одесі було повідомлено, що за виконавчим провадженням, у межах якого накладено арешт, надати інформацію не надається за можливим, оскільки вказане провадження було знищено у зв`язку з закінченням терміну зберігання, який згідно наказу №1829/5від 07.06.2017 про затвердження правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями становить три роки, у зв`язку з чим підстави для задоволення заяви про зняття арешту з нерухомого майна відсутні та рекомендовано звернутись з цим питання до відповідного суду.
Судовим наказом Суворовського районного суду м. Одеси від 03.06.2015 року у справі №523/7810/15-ц з ОСОБА_2 було стягнуто на користь ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» суму боргу у розмірі 1526,38 грн. Відтак арешт на все майно, що належить ОСОБА_2 , було накладено при виконанні вказаного судового рішення. 
У свою чергу, ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» не заперечувало проти зняття арешту з майна ОСОБА_2 .
Залишаючи позовні вимоги ОСОБА_1 без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не довела суду ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.
Однак, колегія суддів вважає такий висновок суду необґрунтованим, виходячи з наступного.
Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.
Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним.
За змістом ст. ст. 316, 317, 321, 391 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає право власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. 
Відповідно до п.2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). 
Згідно з ч. 2 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», підставою для реєстрації припинення обтяження є, в тому числі, й рішення суду, що набрало законної сили. 
Згідно із ч. 1 ст. 32 Закону від 21.04.1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV) (у редакції, чинній на час прийняття державним виконавцем постанови про арешт майна боржника) заходами примусового виконання рішень, зокрема, є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.
Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-XIV державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.
Відповідно до ч. 1-4 ст. 57 Закону № 606-XIV арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими ч. 2 цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті, та органам, що ведуть Державний реєстр обтяжень рухомого майна. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону № 1404-VIII особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.
Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до ст. 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.
Відповідно до ч. 3, 4 і 5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» (у чинній редакції) з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. До підстав зняття арешту також належать закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Відсутність відкритого виконавчого провадження з виконання рішення суду дає підстави для звільнення майна з під арешту. 
У даному випадку, оскільки на майно був накладений арешт, позивач не може реалізувати свої права та інтереси щодо арештованого майна, яке залишилось після смерті батька. 
Такий висновок суду узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 27.03.2020 року у справі № 817/928/17. 
Крім того, колегія суддів враховує, що застосування арешту майна боржника, як обмежувальний захід, не повинен призводити до порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція), що підтверджує неодмінність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.
Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Поняття «майно» у ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві.
Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовної діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.
Критерії правомірності втручання держави у право власності закладені у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції та утворюють «трискладовий тест», за допомогою якого має відбуватися оцінка відповідного втручання.
У рішенні від 23.09.1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» («Sporrong and Lonnroth v. Sweden») ЄСПЛ зазначив, що будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, своєю чергою, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання – пропорційним законній меті.
Щодо першого припису ЄСПЛ у п. 63, 64 рішення у справі «Маркс проти Бельгії» (Marckx v. Belgium) зауважив, що, визнаючи право на безперешкодне користування своїм майном, ст. 1 за своєю суттю є гарантією права власності. Держава сама визначає «необхідність» відповідного закону, а наявність «спільного інтересу» може спонукати державу до «здійснення контролю за використанням власності», включаючи розпорядження та спадкування.
ЄСПЛ визначає найважливішою вимогою ст. 1 Першого протоколу законність будь-якого втручання державного органу у право на мирне володіння майном, тобто його відповідність національному законодавству та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля [рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» («East/West Alliance Limited v. Ukraine)].
Достатньо докладно стандарт верховенства права та пропорційність як його складова частина висвітлені у практиці ЄСПЛ.
Так, у рішенні у справі «Фрессо і Руар проти Франції» (Fressoz and Roire v. France) ЄСПЛ зазначає, що «необхідність» будь-якого обмеження реалізації права завжди має бути обґрунтованою. Якщо такого мотивування немає, це є проявом свавілля держави.
У зазначеному рішенні ЄСПЛ наголосив на неприпустимості свавільного втручання держави у права людини без нагальної на те потреби. Звичайно, насамперед уповноважені органи державної влади повинні оцінювати, чи наявна реальна суспільна потреба, яка виправдовує таке обмеження.
Вирішувати питання про пропорційність чи непропорційність обмеження прав людини має суд, адже судова влада – політично нейтральна гілка влади, покликана урівноважувати інші гілки влади у цьому напрямі.
ЄСПЛ вказав на неодмінність перевіряти обмеження прав людини, передбачені у національному законі, визначати наявність обставин для його застосування та вирішувати питання співмірності. У сукупності це утворює трискладовий тест на пропорційність.
Обмеження прав має передбачатися національним законом. Такий закон повинен існувати на момент введення такого обмеження. Обмеження прав у такому разі повинно прямо передбачатися у законі, а зміст закону повинен бути доведений до відома громадян.
Закон має відповідати критеріям якості – обмеження прав повинно бути зрозумілим для кожного.
Обмеження прав повинно відповідати легітимній меті. Така мета зумовлена потребою захистити певні найбільш важливі для держави блага та принципи.
Втручання у права має відповідати вимогам співмірності. Співмірність означає, що характер та обсяг втручання держави у права має бути не метою, а засобом для захисту необхідного суспільного блага. Таке тлумачення не повинно бути самоціллю, воно має бути необхідним, безальтернативним та достатнім, а не надмірним. Співмірність є найбільш складним критерієм для вирахування та встановлення. Обмеження прав часто є законним і відповідає легітимній меті, але характер такого обмеження є надмірним.
Отже, можна зазначити, що лише за умови дотримання всіх критеріїв трискладового тесту можна визнати втручання держави у права пропорційним, а відтак правомірним, справедливим та виправданим. З позиції ЄСПЛ, суд повинен відповідно до принципу індивідуального підходу в кожному випадку конкретно вирішувати питання пропорційності з урахуванням контекстуальних обставин справи. В одному випадку обмеження є пропорційним, а в іншому – те саме обмеження пропорційним не вважатиметься.
У даному випадку колегією суддів встановлено, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника становить втручання у мирне володіння у значенні ст. 1 Першого протоколу, і таке втручання не переслідує легітимну мету «в інтересах суспільства», а також не є пропорційним меті, якої прагнуть досягти.
Таким чином, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови, коли немає виконавчого провадження та майнових претензій з боку кредитора, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.
Подібного підходу притримується Верховний Суд у постановах від 07.07.2021 року у справі № 2-356/12 (провадження № 61-5972св19), від 03.11. 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22.12.2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19), від 26.01.2022 року у справі № 127/1541/14-ц (провадження № 61-2829св21), від 18.01.2023 року у справі № 127/1547/14-ц (провадження № 61-12997св21), від 09.01.2023 року у справі № 2-3600/09 (провадження № 61-12406св21).
Врахувавши усталену практику ЄСПЛ, яка є обов`язковою для застосування національними судами, колегія суддів доходить висновку, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, коли немає актуального виконавчого провадження та можливості продовження виконання судового рішення у примусовому порядку, призводить до порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, а також до обмеження у праві позивача на оформлення спадщини у зв`язку з арештом, накладеним на спадкове майно по виконавчому провадженню, яке на даний час закінчене. 
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, не з`ясував обставини справи що, відповідно, призвело до неправильного її вирішення, у зв`язку із чим заочне рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 20.08.2025 року підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Щодо судових витрат.
Як вбачається з матеріалів справи, у апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 поставив питання про стягнення з ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» на користь позивача витрати на правничу допомогу в сумі 15000 грн. 
З приводу викладеного колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. 
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
У ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У додатковій постанові Верховного Суду від 18.02.2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.
У додатковій постанові Верховного Суду від 08.09.2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21), а також у постанові Верховного Суду від 24.12.2024 року у справі № 604/424/23 (провадження № 61-4214св24) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених ч. 4 ст. 137 ЦПК України.
Крім того, згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
У рішенні ЄСПЛ від 23.01.2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» суд дійшов висновку, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представником ОСОБА_1 надано лише Договір про надання правничої допомоги №14112409/11 від 15.11.2024 року, у якому не міститься жодних даних про документально підтверджені та доведені витрати на правничу допомогу, а також відсутній розрахунок таких витрат, що є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. 
Крім того, колегія суддів приймає до уваги, що згідно п. 3.2. Договору про надання правничої допомоги №14112409/11 від 15.11.2024 року, розмір гонорару та порядок його оплати визначається сторонами, відповідно до цього договору - безоплатно.
Отже, враховуючи не надання представником ОСОБА_1 документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат, колегія суддів доходить висновку про відмову у задоволенні вимог представника ОСОБА_1 про стягнення з ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» на користь позивача витрат на правничу допомогу в сумі 15000 грн.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Заочне рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 20 серпня 2025 року - скасувати.
Ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал», третя особа: Суворовський відділ державної виконавчої служби у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про звільнення майна з-під арешту - задовольнити частково.
Зняти арешт з нерухомого майна, що належало ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 , накладений постановою державного виконавця Суворовського ВДВС Одеського МУЮ про арешт нерухомого майна та оголошення заборони на його відчуження серія та номер №В-10/340 у виконавчому провадженні №49347175 від 13.11.2015, реєстраційний номер обтяження: 12130228.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 19 березня 2026 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе