Постанова
Іменем України
25 лютого 2026 року
м. Київ
Справа № 756/9744/23
Провадження № 61-10882св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - головуючого судді Крата В. І., судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув у порядку письмового провадження справу, 
учасниками якої є:
позивачка - ОСОБА_1 (далі - позивачка), інтереси якої представляє адвокат Федченко Віталій Васильович (далі - адвокат позивачки),
відповідачі - ОСОБА_2 (далі - колишня дружина спадкодавця), правонаступницею якої є ОСОБА_3 (далі - донька спадкодавця), приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кондратенко Олена Володимирівна (далі - нотаріус),
провизнання недійсними свідоцтв про право власності та скасування рішень про державну реєстрацію 
за касаційною скаргою позивачки на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 20 березня 2024 року, яке ухвалила суддя Белоконна І. В., і постанову Київського апеляційного суду від 26 червня 2024 року, яку ухвалила колегія суддів у складі Голуб С. А., Слюсар Т. А., Таргоній Д. О.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
(1) Вступ
1. Позивачка стверджувала, що спільно з чоловіком-спадкодавцем почали проживати раніше, ніж у 2021 році зареєструвала з ним шлюб; вони мали спільний бюджет, за спільні кошти погашали кредит, який чоловік взяв на купівлю квартири у 1999 році, а також під час спільного фактичного проживання у 2006 році набули право власності на гаражний бокс. Вважала, що не є перешкодою для цих тверджень перебування чоловіка під час купівлі вказаного майна у шлюбі із його колишньою дружиною. 
2. Після смерті чоловіка позивачки нотаріус видала колишній його дружині свідоцтва про право власності та зареєструвала це право на 1/2 частку у квартирі та гаражному боксі. Позивачка вважала ці дії нотаріуса протиправними. Тому звернулася до суду та просила визнати недійсними свідоцтва, видані колишній дружині спадкодавця, а також скасувати рішення про державну реєстрацію за останньою права власності на вказане майно. 
3. Суди першої й апеляційної інстанцій у задоволенні позову відмовили. Мотивували тим, що позивачка не довела належність її чоловікові квартири та гаражного боксу на праві особистої приватної власності; колишня дружина спадкодавця отримала свідоцтва про право власності на половину відповідного майна, набутого під час перебування зі спадкодавцем у зареєстрованому шлюбі.
4. У касаційній скарзі позивачка, зокрема, стверджувала, що суди помилково не врахували встановлену в рішенні суду про розірвання шлюбу спадкодавця та його колишньої дружини обставину припинення їхнього спільного проживання у 1996 році. Крім того, не оцінили суперечливу поведінку колишньої дружини спадкодавця, яка у 2013 році повністю визнала його позов про розірвання шлюбу, який ґрунтувався на тому, що сторони спільно не проживають ще з 1996 року, а у відзиві на позов позивачки у цій справі вже стверджувала, що разом зі спадкодавцем придбала у 1999 і 2006 роках квартиру та гаражний бокс.
5. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду мав відповісти на питання про те, чи може суд під час розгляду вимоги дружини спадкодавця про визнання недійсними свідоцтв про право власності на майно, виданих нотаріусом колишній дружині спадкодавця, визнати це майно у мотивувальній частині рішення особистою приватною власністю спадкодавця, яке він набув за час окремого проживання з колишньою дружиною у зв`язку з фактичним припиненням їхніх шлюбних відносин задовго до розірвання шлюбу. Виснував, що може, але для цього потрібно дослідити докази, які суди попередніх інстанцій належно не дослідили. Тому скасував судові рішення в частині вимог про визнання недійсними свідоцтв про право власності, а справу передав на новий розгляд до суду першої інстанції.
(2) Зміст позовної заяви
6. У липні 2023 року позивачка звернулася до суду з позовом, у якому просила:
- визнати недійсним свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 , яке нотаріус 14 липня 2023 року видала колишній дружині спадкодавця, на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (далі - квартира);
- скасувати рішення нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно з індексним номером 68450603 від 14 липня 2023 року, а саме про реєстрацію за колишньою дружиною спадкодавця права власності на 1/2 частку квартири;
- визнати недійсним свідоцтво про право власності № НОМЕР_2 , яке 14 липня 2023 року видала колишній дружині спадкодавця нотаріус, на 1/2 частину гаражного боксу № НОМЕР_3 загальною площею 17,3 кв. м у будинку АДРЕСА_2 (далі - гаражний бокс);
- скасувати рішення нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно з індексним номером 68452952 від 14 липня 2023 року, а саме про реєстрацію за колишньою дружиною спадкодавця права власності на 1/2 частку гаражного боксу.
7. Вимоги обґрунтувала так:
7.1. 12 серпня 2021 року ОСОБА_4 (далі - спадкодавець) і позивачка зареєстрували шлюб, а ІНФОРМАЦІЯ_1 він помер. Спадкоємцями є його дружина (позивачка) та донька.
7.2. За час їхнього спільного життя спадкодавець на підставі договору купівлі-продажу від 26 серпня 1999 року за особисті кредитні кошти придбав квартиру, а 17 лютого 2006 року вони на підставі договору купівлі-продажу придбали гаражний бокс. Усе це майно входить до складу спадщини. Кредит за квартиру позивачка виплачувала разом зі спадкодавцем.
7.3. 29 липня 2021 року спадкодавець склав заповіт, згідно з яким заповів позивачці лише 1/2 частину належної йому на праві власності квартири.
7.4. 14 липня 2023 року нотаріус видала колишній дружині спадкодавця свідоцтво про право власності на 1/2 частку квартири та на 1/2 частку гаражного боксу і того ж дня видала позивачці свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частку квартири та свідоцтво про право власності за законом на 1/4 частку гаражного боксу, а доньці спадкодавця - свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частку гаражного боксу.
7.5. Колишня дружина спадкодавця не має будь-якого права на майно, що залишилося після смерті спадкодавця. Те, що це майно було придбане під час зареєстрованого шлюбу з колишньою дружиною спадкодавця, не є підставою для оформлення за останньою права власності на 1/2 його частину, бо вона не мала до нього жодного стосунку, не купувала його, не вносила спільні кошти та не утримувала.
7.6. Шлюбні відносини спадкодавця з його колишньою дружиною були припинені у 1996 році, що підтверджує рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 червня 2013 року про розірвання їхнього шлюбу.
7.7. Нотаріус з порушенням Закону України «Про нотаріат» видала свідоцтва про право на спадщину за законом, не перевіривши факт відсутності у колишньої дружини спадкодавця прав на його майно. Тому помилково видала їй свідоцтва про право власності на 1/2 частку квартири та 1/2 частку гаражного боксу.
(3) Зміст судових рішень судів першої й апеляційної інстанцій
8. 20 березня 2024 року Оболонський районний суд міста Києва ухвалив рішення, згідно з яким відмовив у задоволенні позову. Мотивував так:
8.1. Позивачка не довела, що спірне майно було особистим майном спадкодавця.Його колишня дружина обґрунтовано отримала свідоцтва про право власності на половину цього майна, набутого в період перебування спадкодавця з нею у зареєстрованому шлюбі. Після його розірвання до укладення сторонами договору про поділ спільного майна або до його поділу судом майно залишається у спільній сумісній власності. Укладення кредитного договору під час перебування у шлюбі не є доказом того, що кредит і кошти, які спрямовуються на його погашення, є особистою власністю того з подружжя, хто уклав відповідний договір. Окрім того, за тим договором термін погашення кредиту - не пізніше 8 квітня 1999 року, а квартира була придбана 26 серпня 1999 року.
8.2. Із рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 червня 2013 року у справі № 759/2124/13-ц про розірвання шлюбу спадкодавця з його колишньою дружиною неможливо встановити, що їхні шлюбні відносини припинилися з 1996 року. Сам по собі факт визнання колишньою дружиною спадкодавця вимоги про розірвання шлюбу у 2013 році не може підтверджувати фактичне припинення їхніх шлюбних відносин у 1996 році.
8.3. Позивачка реалізувала право на судовий захист шляхом пред`явлення позову в цій справі. Тому необґрунтованими є її доводи про те, що неповідомлення нотаріусом на підставі статті 71 Закону України «Про нотаріат» спадкоємців про подання колишньою дружиною спадкодавця заяви про видачу свідоцтв про право власності позбавило позивачку права зупинити таку видачу й оскаржити в суді право спільної сумісної власності спадкодавця з його колишньою дружиною.
9. 26 червня 2024 року Київський апеляційний суд ухвалив постанову, згідно з якою рішення суду першої інстанції залишив без змін. Навів близькі за змістом мотиви.
(4) Провадження у суді касаційної інстанції
10. 29 липня 2024 року адвокат позивачки звернувсядо Верховного Суду із касаційною скаргою (вх. № 3506/0/216-24 від 29 липня 2024 року). Просив скасувати зазначені судові рішення й ухвалити нове - про задоволення позову.
11. 19 серпня 2024 року Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою відкрив касаційне провадження за касаційною скаргоюпозивачки.
12. 9 лютого 2026 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою залучив до участі у справі доньку спадкодавця як правонаступницю його колишньої дружини.
13. 10 лютого 2026 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою призначив справу до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
14. Позивачка мотивувала касаційну скаргу так:
14.1. Суди попередніх інстанцій не застосували висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі № 345/2962/14, Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17.
14.2. Відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування приписів статті 71 Закону України «Про нотаріат», коли у разі смерті одного з подружжя (колишнього з подружжя) свідоцтво про право власності на частку в їхньому спільному майні нотаріус видає на підставі письмової заяви другого з подружжя (колишнього з подружжя) з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину.
(2) Позиції інших учасників справи
15. 13 вересня 2024 року колишня дружина спадкодавця подала відзив на касаційну скаргу позивачки (вх. № 30024/0/220-24 від 18 вересня 2024 року). Просила залишити касаційну скаргу без задоволення, оскільки суди попередніх інстанцій ухвалили законні й обґрунтовані рішення.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
(1) Межі розгляду справи у суді касаційної інстанції
16. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 19 серпня 2024 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою позивачки на підставах, визначених у пунктах 1 і 3 частини другої статті 389 ЦПК України.
17. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
18. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).
19. З огляду на вказані приписи Верховний Суд за загальним правилом переглядає оскаржені судові рішення у межах тих доводів і вимог касаційної скарги, які стали підставами для відкриття касаційного провадження. Але не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо виявить, зокрема, необхідність урахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
20. У касаційній скарзі позивачка просить переглянути оскаржені судові рішення в частині відмови у задоволенні всіх позовних вимог, однак жодних доводів стосовно відмови у задоволенні вимог про скасування рішень нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень не навела. Колишня дружина спадкодавця та його донька касаційні скарги не подали. Тому Верховний Суд переглядає оскаржені судові рішення у частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними свідоцтв про право власності та не переглядає в частині відмови у задоволенні вимог про скасування рішень нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і відмови у задоволенні заяви колишньої дружини спадкодавця та його доньки про відшкодування витрат на правничу допомогу.
(2) Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанцій
(2.1) Чи може суд під час розгляду вимоги дружини спадкодавця про визнання недійсними свідоцтв про право власності на майно, виданих нотаріусом колишній дружині спадкодавця, визнати це майно у мотивувальній частині рішення особистою приватною власністю спадкодавця, яке він набув за час окремого проживання з колишньою дружиною у зв`язку з фактичним припиненням їхніх шлюбних відносин задовго до розірвання шлюбу?
21. Позивачка просила визнати недійсними видані колишній дружині спадкодавця свідоцтва про право власності на 1/2 частку квартири та 1/2 частку гаражного боксу. Обґрунтовувала порушенням процедури видачі цих свідоцтв і відсутністю для цього підстав, бо колишня дружина спадкодавця не купувала відповідне майно, не вносила спільні кошти для придбання та не утримувала його. Суди першої й апеляційної інстанцій відмовили у задоволенні цих вимог, бо позивачка не довела, що спірне майно було особистим майном спадкодавця. 
22. Позивачка з такою відмовою не погодилася. У касаційній скарзі стверджувала, зокрема, що, вирішуючи питання про правовий режим майна подружжя, суди не з`ясували підстави та час набуття спірного майна, а також не врахували окреме проживання спадкодавця зі колишньою дружиною у зв`язку з фактичним припиненням їхніх шлюбних відносин задовго до розірвання шлюбу. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає доводи позивачки частково обґрунтованими.
23. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України, який набрав чинності 1 січня 2004 року та застосовний до визначення правового режиму гаражного боксу і відносин щодо оформлення права власності колишньої дружини спадкодавця після його смерті на частку у спірному майні; далі - ЦК України). 
24. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
25. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України, який набрав чинності 1 січня 2004 року та застосовний до визначення правового режиму гаражного боксу).
26. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункт 3 частини першої статті 57 СК України).
27. Правовий режим спільної сумісної власності визначається такими чинниками як час набуття майна та кошти, за які його набули (джерело набуття). У разі придбання майна хоч і у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не можна вважати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя (див. mutatis mutandis постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 вересня 2025 року у справі № 752/16850/14-ц).
28. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин (частина шоста статті 57 СК України).
29. Це положення стосується випадків, коли дружина та чоловік спільно не проживають, але без встановлення режиму окремого проживання, передбаченого статтею 119 СК України. 
На майно, набуте дружиною, чоловіком в період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя. Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю (див. mutatis mutandis постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 квітня 2025 року у справі № 381/2977/22).
30. Майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), який був чинним на час набуття права власності на квартиру та застосовний до визначення її правого режиму).
31. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них (частина друга статті 28 КпШС України).
32. Наведені приписи СК України та КпШС України передбачають презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Однак зазначену презумпцію один із подружжя може спростувати. Тягар доказування обставин, необхідних для такого спростування, покладається на того, хто її спростовує (див. mutatis mutandis постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2025 року у справі № 756/8527/22, від 18 грудня 2025 року у справі № 161/4886/24, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2025 року у справі № 753/2485/22).
33. У разі смерті одного з подружжя (колишнього з подружжя) свідоцтво про право власності на частку в їхньому спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя (колишнього з подружжя) з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна.
На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя (колишнього з подружжя), що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності.
Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з них видається нотаріусом за місцем відкриття спадщини.
Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті другого з подружжя видається за умови подання документів, що підтверджують право власності на таке майно, або за наявності державної реєстрації права власності на таке майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
При видачі свідоцтва нотаріус перевіряє факт належності майна подружжю (колишньому подружжю) на праві спільної сумісної власності (стаття 71 Закону України «Про нотаріат» у редакції, чинній на час видачі нотаріусом оспорюваних свідоцтв).
34. Потрібно розрізняти ситуації, коли майно, зареєстроване за одним із подружжя на праві власності, є об`єктом права спільної сумісної власності, та коли таке майно, є особистою власністю одного із подружжя. Після смерті одного з подружжя відкривається спадщина тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто. Відповідно частка іншого з подружжя в об`єкті, який є спільним сумісним, не входить до складу спадщини. Отже, той із подружжя, хто є живим, реалізуючи свої права як спадкоємець, має право подати заяву про прийняття спадщини (чи відмови у її прийнятті), а також заяву про видачу свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя. 
Якщо майно, яке зареєстроване за спадкодавцем, не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, той із подружжя, хто є живим, може подати заяву про те, що він не претендує на одержання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, оскільки майно є особистою приватною власністю спадкодавця. Неподання такої заяви не змінює правового режиму майна, яке входить до складу спадщини. Відповідно заява того із подружжя, хто є живим, про те, що він не претендує на одержання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, оскільки майно є особистою приватною власністю спадкодавця, підтверджує правовий режим майна померлого як його особистого (див. mutatis mutandis постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 8 квітня 2020 року у справі № 130/2319/17-ц).
35. Нотаріус видає свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину, та не може ставити таку видачу в залежність від отримання свідоцтва про право на спадщину (див. mutatis mutandis постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 березня 2021 року у справі № 761/36415/18).
36. За змістом пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність є одними із загальних засад цивільного законодавства.
37. Доктрина заборони суперечливої поведінки ґрунтується на давньоримській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі цієї доктрини є принцип добросовісності. Суперечить добросовісності та чесній діловій практиці та поведінка, яка, зокрема, не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (див. mutatis mutandis постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17).
38. Суди першої й апеляційної інстанцій встановили такі обставини: 
38.1. 19 червня 1976 року спадкодавцем уклав із його колишньою дружиною шлюб, який зареєстрував Артемівський відділ ЗАГС м. Ворошиловграда (актовий запис № 190).
38.2.  ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилася донька, що підтверджує витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження.
38.3. 26 серпня 1999 року спадкодавець придбав квартиру на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Двадцятої Київської державної нотаріальної контори Біляєвим В. О. за реєстровим № 1у-912 і зареєстрованого у Комунальному підприємстві «Київське міське бюро технічної інвентаризації» 27 серпня 1999 року у реєстровій книзі № 269-59 за реєстровим № 41179.
38.4. 17 лютого 2006 року спадкодавець придбав гаражний бокс на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тесленком А. О. за реєстровим № 293 і зареєстрованого у Комунальному підприємстві «Київське міське бюро технічної інвентаризації» 28 лютого 2006 року у реєстровій книзі № 104 за реєстровим № 25698.
38.5. 20 червня 2013 року Святошинський районний суд м. Києва ухвалив рішення у справі № 759/2124/13-ц, згідно з яким розірвав шлюб спадкодавця з його колишньою дружиною.
38.6. 29 липня 2021 року спадкодавець склав заповіт, у якому зробив розпорядження щодо 1/2 частини належної йому на праві власності квартири на ім`я позивачки. Цей заповіт посвідчила приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Піскун Г. О. за № 262.
38.7. 12 серпня 2021 року спадкодавець уклав із позивачкою шлюб, який зареєстрував Оболонський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міського управління Міністерства юстиції (м. Київ) (актовий запис № 1257).
38.8.  ІНФОРМАЦІЯ_1 спадкодавець помер, що підтверджує свідоцтво про смерть № НОМЕР_4 .
38.9. 27 березня 2023 року на підставі заяви позивачки про прийняття спадщини нотаріус відкрила спадкову справу щодо майна померлого спадкодавця № 21/2023 (у спадковому реєстрі № 70443445).
38.10. 12 квітня 2023 року донька спадкодавця подала нотаріусу заяву про прийняття його спадщини.
38.11. 14 липня 2023 року колишня дружина спадкодавця подала нотаріусу заяву про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні колишнього подружжя, що залишилось після смерті спадкодавця, а саме на 1/2 частину квартири та 1/2 гаражного боксу. Того ж дня нотаріус:
- видала колишній дружині спадкодавця свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 на 1/2 частину квартири та на його підставі прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер 68450603);
- видала позивачці свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом № 1032 на 1/2 частину квартири, що підтверджує витяг про реєстрацію в спадковому реєстрі № 73200164 від 14 липня 2023 року, та на підставі цього свідоцтва прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер 68450603);
- видала колишній дружині спадкодавця свідоцтво про право власності № НОМЕР_2 на 1/2 частину гаражного боксу та на підставі цього свідоцтва прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер 68452952);
- видала доньці спадкодавця свідоцтво про право власності на спадщину за законом № 1034 на 1/4 частину гаражного боксу та на підставі цього свідоцтва прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер 68452952);
- видала позивачці свідоцтво про право власності на спадщинуза законом № 1035 на 1/4 частину гаражного боксу, що підтверджує витяг про реєстрацію в спадковому реєстрі № 73202522 від 14 липня 2023 року, та на підставі цього свідоцтва прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер 68452952).
39. Верховний Суд бере до уваги те, що зміст відносин учасників справи та встановлені судами попередніх інстанцій обставини підтверджують наявність спору позивачки як спадкоємиці першої черги за законом із колишньою дружиною спадкодавця щодо видачі останній оспорюваних свідоцтв, на підставі яких відбулася реєстрація за нею права власності на 1/2 частку у праві спільної часткової власності на квартиру та гаражний бокс як на майно, що залишилося після смерті спадкодавця та було придбане ним під час перебування у шлюбі з його колишньою дружиною. За твердженням позивачки внаслідок вказаних дій вона була позбавлена права на спадкування за законом 1/4 частки у праві спільної часткової власності на квартиру та гаражний бокс. 
40. Недійсність відповідних свідоцтв, виданих колишній дружині спадкодавця, позивачка обгрунтувала, зокрема, тим, що і квартиру, і гаражний бокс спадкодавець придбав під час окремого (роздільного) проживання з його колишньою дружиною у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин (шлюбу). Звертала увагу на те, що за змістом рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 червня 2013 року у справі № 759/2124/13-ц і позовної заяви у тій справі спадкодавець із 1996 року не проживав із його колишньою дружиною. Тому, на думку позивачки, квартира та гаражний бокс, які він придбав .у 1999 та 2006 роках відповідно, були його особистою власністю.
41. Суд першої інстанції виснував, що у вказаному рішенні Святошинського районного суду м. Києва немає встановленого факту про окреме (роздільне) проживання спадкодавця з його колишньою дружиною з 1996 року. Проте суди попередніх інстанцій не звернули увагу на суперечливу поведінку колишньої дружини спадкодавця, яка у справі № 759/2124/13-ц згідно з текстом вказаного рішення (т. 1, а. с. 69) повністю визнала позов, що за змістом позовної заяви у тій справі ґрунтувався на припинені фактичного проживання спадкодавця з його колишньою дружиною ще у 1996 році, а у відзиві на позовну заяву у справі № 756/9744/23 (т. 1, а. с. 96-108) вже стверджувала про придбання квартири та гаражного боксу у 1997 і 2006 роках відповідно спільно зі спадкодавцем. 
42. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду звертає увагу на те, що у разі кваліфікації поведінки колишньої дружини спадкодавця як суперечливої, тобто недобросовісної, суд за змістом частини другої статті 28 КпШС України та частини шостої статті 57 СК України може у мотивувальній частині рішення у справі про визнання недійсними свідоцтв про право власності на частки у праві спільної часткової власності на майно, що залишилося після смерті спадкодавця, визнати особистою приватною власністю останнього квартиру та гаражний бокс, набуті (нажиті) ним під час окремого (роздільного) проживання з його колишньою дружиною у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин (при фактичному припиненні їхнього шлюбу), і вирішити надалі питання щодо задоволення відповідних позовних вимог.
43. Позивачка також вказувала на неправомірність дій нотаріуса з видання колишній дружині спадкодавця оспорюваних свідоцтв з порушенням вимог статті 71 «Видача свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя (колишнього подружжя) у разі смерті одного з подружжя (колишнього з подружжя)» Закону України «Про нотаріат». Верховний Суд звертає увагу на те, що ця стаття розміщена у главі 8 «Видача свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя» вказаного Закону. З огляду на це приписи зазначеної статті стосуються правил вчинення нотаріальних дій стосовно спільного сумісного майна подружжя. Якщо під час нового розгляду справи суд встановить, що квартира та гаражний бокс були особистою приватною власністю спадкодавця, приписи статті 71 Закону України «Про нотаріат» не будуть застосовними до спірних правовідносин.
(3) Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
(3.1) Щодо суті касаційної скарги
44. Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема, за встановленою підсудністю або для продовження розгляду (пункт 2 частини першої статті 409 ЦПК України).
45. Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).
46. З огляду на висновок про часткову обґрунтованість касаційної скарги судові рішення судів попередніх інстанцій в оскарженій частині відмови у задоволенні вимог про визнання недійсними свідоцтв про право власності слід скасувати, а справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
у х в а л и в:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
2. Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 20 березня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 червня 2024 року скасувати у частині відмови у задоволенні вимог про визнання недійсними виданих ОСОБА_2 свідоцтв про право власності на квартиру та гаражний бокс, а справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий		В. І. Крат	
Судді		Д. А. Гудима	
		І. О. Дундар	
		Є. В. Краснощоков	
		П. І. Пархоменко