МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Миколаїв

11 березня 2026 р.	справа № 754/15217/19 	

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Мороза А.О., в спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін, розглянув адміністративну справу

за позовом	ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , 	

до відповідачів	відповідач 1: Головне управління державної казначейської служби України у м. Києві, вул. Терещенківська, 11А, м. Київ, 01024,  відповідач 2: Державна казначейська служба України, вул. Бастіонна, 6, м. Київ, 01601, 	

про	визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії	

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач або ОСОБА_1 ) в порядку цивільного судочинства звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві (далі - відповідач 1 або ГУ ДКС України у м. Києві), в якому просив суд:
- визнати протиправними дії ГУ ДКС України у м. Києві про недоплату за затримку виплати судових рішень;
- зобов`язати ГУ ДКС України у м. Києві перерахувати позивачу 39 465,47 грн. за затримку виплати судових рішень.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13.03.20 р. позов було повністю задоволено.
Постановою Київського апеляційного суду від 17.07.20 р. задоволена апеляційна скарга ГУ ДКС України у м. Києві, рішення Деснянського районного суду м. Києва скасовано, а провадження у справі в порядку цивільного судочинства, закрито.
02.10.20 р. ухвалою Київського апеляційного суду справа була передана до Окружного адміністративного суду м. Києва.
19.10.20 р. Окружний адміністративний суд м. Києва прийняв справу до провадження.
На підставі розділу ІІ п. 2 Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду", справа передана на розгляд Миколаївського окружного адміністративного суду.
Ухвалою від 16.04.25 р. Миколаївській окружний адміністративний суд відкрив провадження в адміністративній справі, залучив в якості співвідповідача Державну казначейську службу України (далі - відповідач 2 або ДКС України), а також прийняв до розгляду заяву позивача про виправлення помилки, у зв`язку з чим ухвалив розглядати справу з наступними позовними вимогами:
- визнати протиправними дії ГУ ДКС України у м. Києві щодо недоплати за затримку виплати судових рішень;
- зобов`язати ГУ ДКС України у м. Києві перерахувати позивачу 39 680,02 грн. за затримку виплати судових рішень.
На обґрунтування своїх вимог позивач пояснив, що на виконанні в ГУ ДКС України у м. Києві з 14.01.15 р. знаходились виконавчі листи Деснянського районного суду м. Києва про перерахунок та виплату позивачеві коштів в загальній сумі 50 131,19 грн., які були фактично перераховані позивачу тільки 27.06.17 р. Посилаючись на приписи ст. 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та ст. 5 ч. 1 Закону України “Про гарантії держави щодо виконання судових рішень”, позивач вважає, що відповідач 1 повинен був виплатити йому 3% річних з урахуванням індексу інфляції за прострочення виконання грошового зобов`язання, яке тривало 896 днів і за розрахунком позивача ця сума складає 39 680,02 грн.
ГУ ДКС України у м. Києві подало відзив, в якому просить відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що виконання органом казначейства рішень судів здійснюється виключно в межах бюджетних асигнувань та в порядку черговості надходження виконавчих документів. Відповідач 1 обмежений у своєчасному виконанні рішень судів обсягом коштів, які закладені в Законі України Про державний бюджет України на відповідний рік.
ДКС України подала відзив, в якому також просить відмовити у задоволенні позову з мотивів його безпідставності. Так, відповідач 2 посилається на висновок Верховного Суду у справі № 826/14322/17, згідно з яким, компенсація в розмірі 3% річних, передбачена ст. 5 ч. 1 Закону України “Про гарантії держави щодо виконання судових рішень”, виплачується виключно за рішеннями суду про стягнення коштів, тоді як всі без винятку рішення позивача мали зобов`язальний характер. Також, позивач не врахував, що виконання такого обов`язку органом казначейства здійснюється виключно в межах виділених коштів. Крім того, відповідач 2 зауважив, що відповідно до п. 50 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.11 р. № 845 (далі - Порядок № 845), компенсація, про яку йде мова в Законі України “Про гарантії держави щодо виконання судових рішень”, нараховується виключно за заявою стягувача, однак позивач не подав доказів того, що звертався з такими заявами.
Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.
Як слідує з наявних у справі доказів, на виконанні Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві (далі - УДВС ГУЮ у м. Києві) знаходилась низка виконавчих листів, виданих Деснянським районним судом м. Києва про зобов`язання Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації та Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 щорічної допомоги на оздоровлення за різні роки відповідно до ст. 48 Закону України “Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, в розмірі 5 мінімальних заробітних плат, з урахуванням проведених виплат.
03.02.15 р. УДВС ГУЮ у м. Києві повідомило позивача про те, що на підставі п. 13 Порядку погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.14 р. № 440 (далі - Порядок № 440), згідно акту № 1 приймання-передавання за IV квартал 2014 р. (перша черга), до ГУ ДКС України у м. Києві були передані виконавчі листи № 2а-223/09 від 13.04.09 р., № 2а-716/11 від 23.02.11 р., № 2а-1321/11 від 28.04.11 р., № 2а-752/10 від 30.05.11 р., № 2а-2739/2011 від 01.07.11 р., № 2а-714/2011 від 19.01.12 р., № 2а-227/12 від 13.05.14 р. (всього 7 виконавчих листів, виданих Деснянським районним судом у м. Києві).
07.12.15 р. ОСОБА_1 подав до ГУ ДКС України у м. Києві заяву, в якій просив надати йому інформацію про стан виконання цих виконавчих документів.
17.12.15 р. ГУ ДКС України у м. Києві листом повідомило позивача, що 14.01.15 р. отримало від УДВС ГУЮ у м. Києві вищеперелічені виконавчі листи разом з іншими документами, які були прийняті на облік для виконання за рахунок бюджетної програми КПКВК 3504040 “Забезпечення виконання рішень суду, що гарантовані державою”. Одночасно, із посиланням на норми Бюджетного кодексу України та Порядку № 845, позивачу роз`яснено, що безспірне списання коштів здійснюється за черговістю надходження виконавчих документів і спершу будуть перераховані кошти за документами, які надійшли раніше.
Як слідує з наданої позивачем виписки з рахунку в АТ КБ “Приватбанк”, фактично кошти за виконавчими листами № 2а-716/11 від 23.02.11 р., № 2а-1321/11 від 28.04.11 р., № 2а-752/10 від 30.05.11 р., № 2а-2739/2011 від 01.07.11 р., № 2а-714/2011 від 19.01.12 р., № 2а-227/12 від 13.05.14 р. були зараховані на рахунок позивача 27.06.17 р., а за виконавчим листом № 2а-223/09 від 13.04.09 р. - 20.11.17 р.
Дані обставини сторонами не заперечуються, а отже, не є спірними.
Позивач вважає, що відповідач 1 допустив прострочення виконання грошового зобов`язання, на підставі чого має виплатити йому компенсацію в сумі 39 465,47 грн., яка складається з 3% річних та індексу інфляції, на підставі чого і звернувся до суду.
Статтею 625 ч. 2 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 5 ч. 1 Закону України “Про гарантії держави щодо виконання судових рішень”, у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Саме на цих нормах ґрунтуються вимоги позивача.
Як передбачено ст. 242 ч. 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.10.23 р. у справі № 686/7081/21 зробила наступні висновки:
“91. У разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів із Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди) стаття 625 ЦК України та частина перша статті 5 Закону № 4901-VI встановлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави 3% річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення.
92. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). Ні Закон № 266/94-ВР, ні Закон № 4901-VI не обмежують дію статті 625 ЦК України на правовідносини щодо прострочення виконання державою-боржником її грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема не обмежують можливість стягнення інфляційних втрат, які є об`єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи боржника. Крім того, у статті 625 ЦК України немає застережень про те, що її приписи застосовні лише до тих відносин, які не врегульовані іншими нормативно-правовими актами.
93. У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (частина перша статті 5 Закону № 4901-VI). Отже, цей припис не встановлює інший, ніж у частині другій статті 625 ЦК України, розмір процентів річних за прострочення держави-боржника.
94. Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей (частина четверта статті 3 Закону № 4901-VI). З огляду на цей припис прострочення держави-боржника настає за сукупності таких юридичних фактів: (1) стягувач подав до органу ДКС України виконавчий документ про стягнення з держави коштів; (2) держава за цим виконавчим документом не перерахувала кошти протягом трьох місяців з дня його надходження до органу ДКС України. Тому припис частини другої статті 625 ЦК України щодо юридичних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання боржником (зокрема державою) поширюється на випадки порушення підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення.”.
09.11.23 р. Велика Палата Верховного Суду прийняла постанову у справі № 420/2411/19, в якій викладені такі правові висновки:
“61. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний адміністративний суд, врахувавши правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року в справі № 62759цс15, відмовив у задоволенні позовних вимог ППК Флай сервіс з посиланням на те, що між сторонами не виникло цивільно-правових відносин, зокрема, зобов`язального характеру, а тому норми ЦК України, які регулюють наслідки порушення зобов`язань, до спірних правовідносин не застосовуються. До того ж Законом № 4901-VI не передбачено такого виду компенсації за несвоєчасне виконання рішень суду, як інфляційні втрати.
62. Велика Палата Верховного Суду вважає такі висновки судів попередніх інстанцій помилковими, оскільки вони ґрунтуються на неправильній оцінці фактичних обставин справи та хибному розумінні норм матеріального права.
63. Відповідно до частини третьої статті 11, частини першої статті 13 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
64. За частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
65. Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
66. Цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати від боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу частин другої та третьої статті 11 ЦК України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо.
67. Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
68. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати (див. постанови Великої палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)).
69. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
70. Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 4901-VI держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.
71. Частиною другою статті 6 Закону № 1404-VIII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.
72. За частиною першою статті 5 Закону № 4901-VI у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
73. ЦК України, прийнятий 16 січня 2003 року, набрав чинності 1 січня 2004 року, тоді як Закон № 4901-VI був прийнятий 5 червня 2012 року та набрав чинності 01 січня 2013 року. Стаття 625 ЦК України діє у незмінній редакції з часу набрання чинності цим Кодексом. Так само незмінним залишається припис частини першої статті 5 Закону № 4901-VI, який не встановлює іншого, ніж у частині другій статті 625 ЦК України, розміру процентів.
74. Згідно із частинами першою, другою статті 4 ЦК України основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства України є ЦК України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. Якщо суб`єкт права законодавчої ініціативи подав до Верховної Ради України проєкт закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж цей Кодекс, він зобов`язаний одночасно подати проєкт закону про внесення змін до ЦК України. Поданий законопроєкт розглядається Верховною Радою України одночасно з відповідним проєктом закону про внесення змін до ЦК України.
75. Оскільки парламент прийняв Закон № 4901-VI після прийняття ЦК України, то його приписи не мають суперечити приписам зазначеного Кодексу. Прийняття законів, які регулюють однопредметні цивільні відносини інакше, ніж ЦК України, можливе тільки з одночасним внесенням змін до цього Кодексу (аналогічного підходу дотримався Конституційний Суд України у Рішенні від 13 березня 2012 року № 5-рп/2012 (абзац сьомий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини)). Якщо ЦК України та інший нормативно-правовий акт, який має юридичну силу закону України, містять однопредметні приписи різного змісту, то пріоритетними є приписи ЦК України (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17, від 18 січня 2022 року у справі № 910/17048/17, від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19).
76. Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Тому приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц, від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц)).
77. Окрім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18) зробила висновок, за яким положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду…
89. Таким чином, положення частини другої статті 625 ЦК України щодо стягнення з ДКС України на користь ППК Флай сервіс інфляційних втрат підлягають застосуванню до спірних правовідносин…
114. Ураховуючи викладені вище висновки, наявну неузгодженість судової практики щодо застосування положень статті 625 ЦК України до правовідносин, які виникають унаслідок порушення державою обов`язку з відшкодування шкоди у грошовому розмірі, визначеному в чинному судовому рішенні (несвоєчасне виконання державою судового рішення), та необхідність забезпечення єдності такої практики, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновків, сформульованих у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 15 квітня 2020 року в справі № 807/542/17 та від 19 серпня 2020 року у справі № 826/7444/16 щодо відсутності правових підстав для стягнення з ДКС України суми боргу з урахуванням установленого індексу інфляції у зв`язку із затримкою виконання судових рішень про стягнення коштів з посиланням на те, що у ДКС України не виникло перед позивачем грошового зобов`язання в порядку статті 11 ЦК України як зобов`язання боржника заплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України, а тому ДКС України не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання у розумінні статті 625 ЦК України.
115. Велика Палата Верховного Суду нагадує, що вона відступає не від постанови у конкретній справі, а від висновку щодо застосування норм права. Цей висновок міг бути сформульований в одній або декількох постановах. Відсутність згадки повного переліку постанов, від висновку хоча б в одній із яких щодо застосування норм права Велика Палата Верховного Суду відступила, не означає, що відповідний висновок надалі застосовний (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі №521/21255/13-ц, від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц, від 26 жовтня 2022 року у справі № 201/13239/15-ц, від 14 червня 2023 року у справі № 448/362/22).
116. Незалежно від того, чи перераховані всі судові рішення, в яких викладений правовий висновок, від якого відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення спорів у подібних правовідносинах мають враховувати саме останній правовий висновок Великої Палати Верховного Суду (схожий за змістом правовий висновок міститься у її постановах від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18), від 10 листопада 2021 року у справі № 825/997/17 (провадження № 11-281апп21), від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21) (провадження № 12-42гс22), від 04 жовтня 2023 року у справі № 906/1026/22 (провадження № 12-33гс23)).”.
Таким чином, враховуючи правові підходи Великої Палати Верховного Суду, слід констатувати, що відповідальність, передбачена ст. 625 ч. 2 ЦК України і ст. 5 ч. 1 Закону України “Про гарантії держави щодо виконання судових рішень” настає у випадку, коли до органу казначейства надійшли документи про стягнення з держави в особі її органів певної суми коштів і протягом 3 місяців з дня надходження цих документів, кошти не були перераховані стягувачу.
При цьому, вказані норми не ставлять фінансову відповідальність в залежність від наявності відповідних коштів, а тому така відповідальність є безумовною.
Як наводилось судом вище, виконавчі документи до ГУ ДКС України у м. Києві надійшли від УДВС ГУЮ у м. Києві 14.01.15 р. та були прийняті відповідачем 1 до виконання. Зарахування коштів на рахунок позивача у банку відбулось 27.06.17 р. і 20.11.17 р.
Отже, в даному спорі наявні умови, визначені ст. 625 ч. 2 ЦК України і ст. 5 ч. 1 Закону України “Про гарантії держави щодо виконання судових рішень” для виплати позивачу 3% річних та індексу інфляції.
Стосовно зауважень ДКС України, суд зазначає наступне.
Аргументи про те, що рішення суду, які перебували на виконанні в ГУ ДКС України у м. Києві, носять зобов`язальний характер, тоді як за ст. 5 ч. 1 Закону України “Про гарантії держави щодо виконання судових рішень”, компенсація виплачується тільки за несвоєчасне виконання судового рішення про стягнення коштів, суд відкидає.
Так, дійсно, всі судові рішення на користь позивача мають зобов`язальний характер, а саме стосуються зобов`язання перерахунку та виплати ОСОБА_1 щорічної допомоги на оздоровлення за різні роки відповідно до ст. 48 Закону України “Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, в розмірі 5 мінімальних заробітних плат.
Разом з тим, в листі ГУ ДКС України у м. Києві від 17.12.15 р. за кожним виконавчим листом, який був прийнятий до виконання цим органом, стоїть перерахована сума, тобто за всіма судовими рішеннями, внаслідок здійсненого перерахунку, утворилось грошове зобов`язання, яке має цифровий вираз.
Зокрема, за виконавчим листом № 2а-223/09 від 13.04.09 р. грошове зобов`язання (сума до стягнення) складає 2 725 грн., за виконавчим листом № 2а-716/11 від 23.02.11 р. грошове зобов`язання складає 18 963,49 грн., за виконавчим листом № 2а-1321/11 від 28.04.11 р. грошове зобов`язання складає 2 180 грн., за виконавчим листом № 2а-752/10 від 30.05.11 р. грошове зобов`язання складає 3 600 грн., за виконавчим листом № 2а-2739/2011 від 01.07.11 р. грошове зобов`язання складає 13 442,70 грн., за виконавчим листом № 2а-714/2011 від 19.01.12 р. грошове зобов`язання складає 4 415 грн., за виконавчим листом № 2а-227/12 від 13.05.14 р. грошове зобов`язання складає 4 805 грн.
Слід врахувати, що згідно з Порядком № 440 і Порядком № 845, органи казначейства виконують виключно рішення суду, які мають грошовий еквівалент, шляхом безспірного списання коштів. Рішення суду зобов`язального характеру об`єктивно не можуть бути передані до органів казначейства, однак як наведено вище, після здійсненого перерахунку грошової допомоги позивачу, утворились грошові зобов`язання, які мають чітко окреслену суму за кожним виконавчим листом, які не тільки були прийняті відповідачем 1 до обліку, а й фактично виконані, шляхом перерахунку цих сум на банківський рахунок позивача.
Також не можуть бути прийняті до уваги зауваження відповідача 2 про те, що компенсація за ст. 5 ч. 1 Закону України “Про гарантії держави щодо виконання судових рішень”, на підставі п. 50 Порядку № 845, нараховується тільки за заявою стягувача, але ОСОБА_1 з такими заявами не звертався.
Так, відповідно до п. 50 Порядку № 845, компенсація за порушення встановленого законом строку перерахування коштів нараховується за заявами стягувачів.
Разом з тим, відповідачем 2 не враховано, що така редакція цього пункту діє лише з 16.03.18 р. на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 14.02.18 р. № 154, якою абзац перший п. 50 Порядку № 845 після слова “нараховується” доповнено словами “за заявами стягувачів”.
Оскільки юридичним фактом, з настанням якого пов`язано нарахування компенсації, є закінчення 3-місячного строку з дня надходження до органу казначейства документів, а виконавчі листи позивача надійшли до ГУ ДКС України у м. Києві 14.01.15 р., відповідно, 3 місяці сплили 15.04.15 р., то за діючою на той час редакцією п. 50 Порядку № 845, заява позивача для її нарахування не вимагалась.
Крім того, за висновками Великої Палати Верховного Суду, на спірні правовідносини розповсюджується дія ст. 625 ЦК України, яка передбачає виплату 3% річних та індексу інфляції, як безумовний обов`язок боржника за грошовим зобов`язанням, який виконується і без ініціативи стягувача.
Таким чином, позовні вимоги є обґрунтованими, але не можуть бути задоволені у спосіб обраний позивачем, так як за приписами ст. 5 ч. 1 Закону України “Про гарантії держави щодо виконання судових рішень”, обрахунок конкретних сум компенсації у виді 3% річних та індексу інфляції є обов`язком ДКС України (а не ГУ ДКС України у м. Києві, як помилково вважає позивач), а тому суд не вправі перебирати на себе ці повноваження.
Оскільки в даному спорі обидва відповідача заперечують саме право позивача на отримання компенсації, а не її розмір, то спірні правовідносини щодо визначення розміру компенсації між сторонами не виникли.
Стаття 245 ч. 2 п. 10 КАС України наділяє суд правом у разі задоволення позову прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
Використовуючи це право та враховуючи характер спірних правовідносин, суд вважає, що на ДКС України слід покласти обов`язок нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за несвоєчасне виконання судових рішень у виді 3% річних та індексу інфляції.
Питання розподілу судових витрат судом не вирішується, оскільки позивач на підставі ст. 5 ч. 1 п. 10 Закону України “Про судовий збір” звільнений від сплати судового збору, а доказів понесення інших судових витрат сторони суду не подавали.
Керуючись ст. ст. 2, 19, 139, 241-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Головного управління державної казначейської служби України у м. Києві (вул. Терещенківська, 11А, м. Київ, 01024, ЄДРПОУ 37993783) Державної казначейської служби України (вул. Бастіонна, 6, м. Київ, 01601, ЄДРПОУ 37567646) задовольнити.
2. Визнати протиправними дії Державної казначейської служби України, які полягають у ненарахуванні ОСОБА_1 3% річних та індексу інфляції за затримку понад 3 місяці перерахування коштів за виконавчими листами Деснянського районного суду м. Києва № 2а-223/09 від 13.04.09 р., № 2а-716/11 від 23.02.11 р., № 2а-1321/11 від 28.04.11 р., № 2а-752/10 від 30.05.11 р., № 2а-2739/2011 від 01.07.11 р., № 2а-714/2011 від 19.01.12 р., № 2а-227/12 від 13.05.14 р.
3. Зобов`язати Державну казначейську службу України (вул. Бастіонна, 6, м. Київ, 01601, ЄДРПОУ 37567646) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) компенсацію у виді 3% річних та індексу інфляції за затримку понад 3 місяці перерахування коштів за виконавчими листами Деснянського районного суду м. Києва № 2а-223/09 від 13.04.09 р., № 2а-716/11 від 23.02.11 р., № 2а-1321/11 від 28.04.11 р., № 2а-752/10 від 30.05.11 р., № 2а-2739/2011 від 01.07.11 р., № 2а-714/2011 від 19.01.12 р., № 2а-227/12 від 13.05.14 р.
4. Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя А. О. Мороз