Справа № 302/144/25

П О С Т А Н О В А
Іменем України

24 лютого 2026 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:
головуючого – судді Джуги С.Д.,
суддів – Кожух О.А., Собослоя Г.Г
з участю секретаря судового засідання: Мочан М.А., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Безуханич Анастасія Василівна, на рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 24 квітня 2025 року у складі судді Готри В.Ю., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Головного управління Держгеокадастру в Закарпатській області про скасування державної реєстрації земельної ділянки та права власності на земельну ділянку,-
в с т а н о в и в :

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , Головного управління Держгеокадастру в Закарпатській області про скасування державної реєстрації земельної ділянки та права власності на земельну ділянку.
Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 є власницею домоволодіння АДРЕСА_1 , яке вона успадкувала та знаходиться на земельній ділянці, яка перебувала в користуванні спадкодавця і на час відкриття спадщини не була приватизована.
Зазначала, що під час розгляду в суді цивільної справи № 302/1466/24 за позовом ОСОБА_2 до неї, третьої особи без самостійних вимог Синевирської сільської ради, про звільнення самовільної зайнятої земельної ділянки їй стало відомо, що 17 травня 2023 року відділом № 2 Управління надання адміністративних послуг ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області у Державному земельному кадастрі було зареєстровано земельну ділянку з кадастровим номером 2122486900:01:008:0051 площею 0,568 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована в урочищі «Береги» с. Синевир Хустського району Закарпатської області. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав № 352486631 від 31.10.2023 власником цієї земельної ділянки з кадастровим номером 2122486900:01:008:0051 є відповідач ОСОБА_2 24 червня 2024 року Синевирська сільська рада надала відповідь № 02-36, в якій зазначено, що земельна ділянка за кадастровим номером 2122486900:01:008:0051 площею 0,5684 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства при встановленні меж інженером-геодезистом у натурі накладається на земельну ділянку, яка була в користуванні покійної ОСОБА_3 , тим самим захопивши частину її ділянки орієнтовною площею 0,10 га.
Позивач звертає увагу на те, що 03 травня 2023 року сертифікованим інженером землевпорядником ОСОБА_4 , на підставі державного акту на право власності на землю ІІ-ЗК 001035 № 165 від 13.05.2002 і на замовлення відповідача ОСОБА_2 , було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення, відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Однак, інформація, яка міститься у цій технічній документації про встановлені межові знаки не відповідає інформації (конфігурації) земельної ділянки, яка міститься у державному акті на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК № 001035, та наявним межовим знакам у натурі. Так, зокрема на території земельної ділянки з кадастровим номером 2122486900:01:008:0051 розміщена огорожа, що стверджується відповідними світлинами, яка і позначала межі земельної ділянки, що перебувала у користуванні ОСОБА_5 , тобто її спадкодавиці. Проте ані на кадастровому плані земельної ділянки, ані на відомості про встановлені межові знаки, ані на схемі перенесення в натуру (на місцевість) поворотних точок меж земельної ділянки, ані на будь-якій іншій схемі, яка наявна у технічній документації, не відображено реальне розташування межових знаків (огорожі) на місцевості. До того ж на збірному кадастровому плані земельної ділянки з кадастровим номером 2122486900:01:008:0051 міститься примітка: «Перенесення меж земельної ділянки не передбачається, оскільки усі межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) збігаються з існуючою огорожею».
Отже, існування сформованої земельної ділянки з кадастровим номером 2122486900:01:008:0051 документально створює накладення земельних ділянок, яке позбавляє її можливості розробити технічну документацію на свою земельну ділянку.
Також зауважувала, що у технічній документації щодо відновлення, встановлення меж земельної ділянки з кадастровим номером 2122486900:01:008:0051 у натурі (на місцевості) є відсутні відомості про погодження меж цієї земельної ділянки із суміжними землекористувачами ОСОБА_6 , ОСОБА_5 ( ОСОБА_7 ) та Синевирською селищною радою, як розпорядником земель комунальної власності.
За таких обставин під час розроблення технічної документації відповідачу було допущено порушення вимог ст. 34 Закону України «Про державний земельний кадастр» у частині відсутності зазначення відомостей щодо існуючих у натурі межових знаків та ст. 198 ЗК України щодо відсутності відомостей про погодження меж земельної ділянки, а також земельна ділянка ОСОБА_2 частково сформована за рахунок її землі, що змушує звертатися до суду з цим позовом щодо захисту порушених її прав.
За вказаних обставин позивач просила суд: 1) скасувати за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру державну реєстрацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства (01.03) площею 0,5684 га за кадастровим номером 2122486900:01:008:0051, що розташована за адресою: Закарпатська область, Хустський район, с. Синевир, урочище «Береги» та належить ОСОБА_2 ;2) скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства (01.03) площею 0,5684 га, кадастровий номер 2122486900:01:008:0051, що розташована за адресою: Закарпатська область, Хустський район, с. Синевир, урочище «Береги» (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2791345021224).
Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 24 квітня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Заходи забезпечення позову вжитті на підставі ухвали судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 03 лютого 2025 року - скасовано.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Безуханич А.В., просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлений позов, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не врахував обставини, які наведені в обґрунтування заявленого позову, не дав їм належної правової оцінки та безпідставно відмовив у заявленому позові.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 – адвокат Рішко С.І. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

В судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час місце розгляду справи належним чином повідомлені. Справа на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України у їх відсутності. 
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. 
Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з приписами ч.ч.1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно свідоцтва про право на спадщину позивачка ОСОБА_1 з 02.12.2023 є власницею в цілому житлового будинку АДРЕСА_1 , про що свідчить відповідна інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.10).
Із витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-9949728402024 видно, що 26.08.2024 зареєстровано земельну ділянку за кадастровим номером 2122486900:01:008:0073, площею 0,25 га, з цільовим призначенням для будівництва й обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована у АДРЕСА_1 , тобто за адресою проживання позивачки. Також до цього витягу додано кадастровий план цієї земельної ділянки (а.с.82-89).
Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 у цілому зареєстровано 04.11.2024 право власності на земельну ділянку за кадастровим номером 2122486900:01:008:0073, площею 0,25 га (а.с.93,94).
Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК № 001035 від 13.05.2002, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 165, ОСОБА_8 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,5884 га в урочищі «Береги» на території Синевирської сільської ради згідно з планом для ведення особистого селянського господарства (а.с.11,12).
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_8 (дружина відповідача ОСОБА_2 ), що стверджується свідоцтвом про її смерть серії НОМЕР_1 від 02.07.2022 (а.с.71).
Із витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-3500331912023 убачається, що 17.05.2023 зареєстровано належну на праві приватної власності ОСОБА_8 земельну ділянку за кадастровим номером 2122486900:01:008:0051, площею 0,5684 га, що розташована в урочищі «Береги» с. Синевир Хустського району Закарпатської області. Також до цього витягу додано кадастровий план цієї земельної ділянки (а.с.13-14).
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав, на підставі свідоцтва про право на спадщину, відповідач ОСОБА_2 з 31.10.2023 є власником у цілому земельної ділянки за кадастровим номером 2122486900:01:008:0051, площею 0,5684 га (а.с.15, 76).
З листа виконавчого комітету Синевирської сільської ради Хустського району Закарпатської області від 24.06.2024 за № 02-36/1123 адресованого відповідачу ОСОБА_2 , слідує, що його земельна ділянка з кадастровим номером 2122486900:01:008:0051, площею 0,5684 га, цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, при встановлені меж інженером геодезистом у натурі накладається на земельну ділянку, яка була в користуванні покійної ОСОБА_3 , тим самим захопивши частину її земельної ділянки орієнтовною площею 0,10 га. При цьому комісією також обстежено огорожу та встановлено, що огорожа не переносилася, вона встановлена більше 20-ти років тому і проходить по старих деревах породи «Береза» (а.с.16).
У матеріалах справи наявна, виготовлена сертифікованим інженером-землевпорядником ФОП ОСОБА_9 на замовлення ОСОБА_2 від 03.05.2023, технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка належала ОСОБА_8 площею 0,5684 га, тобто ще до її державної реєстрації 17.05.2023 і присвоєння кадастрового номера (а.с.18-23).
Також у матеріалах справи наявна, виготовлена у 2024 році сертифікованим інженером-землевпорядником ФОП ОСОБА_10 , технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що належить відповідачу ОСОБА_2 , площею 0,5684 га, за кадастровим номером 2122486900:01:008:0051 (а.с.77-81). Водночас зі схеми розміщення цієї земельної ділянки відповідно до вказаної технічної документації вбачається про її накладку/захват площею 0,1171 га з боку позивачки ОСОБА_1 (а.с.79).
Відповідно до ч.ч1,2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. (ч.1 ст.391 ЦК України)
Згідно з частинами 1, 2 ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Відповідно до ч. 2 ст. 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
Статтею 91 ЗК України передбачено, що власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства.
У ЗК України закріплено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України (ч. 1 ст. 153 ЗК України).
Згідно зі статтею 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
За змістом пункту «г» ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.
Відповідно до ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій-сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв`язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Межі суміжних земельних ділянок приватної власності можуть бути змінені їх власниками без формування нових земельних ділянок за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
Пунктами 2, 3 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності). У разі якщо на земельній ділянці, право власності (користування) на яку не зареєстровано, розташований житловий будинок, право власності на який зареєстровано, кадастровий номер на таку земельну ділянку присвоюється за заявою власників такого будинку на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Забороняється вимагати для присвоєння земельній ділянці кадастрового номера інші документи. Такий кадастровий номер є чинним з моменту його присвоєння.
Статтею 198 ЗК України констатовано, що кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: а) геодезичне встановлення меж земельної ділянки; б) погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; в) відновлення меж земельної ділянки на місцевості; г) встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; ґ) виготовлення кадастрового плану.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що позивачка ОСОБА_1 набула право власності на земельну ділянку за кадастровим номером 2122486900:01:008:0073, площею 0,25 га. У матеріалах справи відсутні будь-які докази про площу (розмір) земельної ділянки, якою правомірно користувалася спадкодавиця ОСОБА_5 , право користування якої б успадкувала позивачка ОСОБА_1 .
Із технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), виготовленої у 2024 році сертифікованим інженером-землевпорядником ФОП ОСОБА_11 на замовлення ОСОБА_1 від 18.07.2024 щодо земельної ділянки 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва й обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої у АДРЕСА_1 убачається, зокрема, з викопіювання з кадастрової карти, плану-схеми розташування земельної ділянки із суміжними землевласниками/землекористувачами, що конфігурація земельної ділянки відповідача ОСОБА_2 за кадастровим номером 2122486900:01:008:0051 є такою ж самою, що і в його технічній документації на належну йому земельну ділянку площею 0,5684 га (а.с.79,96-125).
Позивачкою ОСОБА_1 не надано суду доказів того, що вона (окрім уже оформленої земельної ділянки площею 0,25 га за кадастровим номером 2122486900:01:008:0073) під час виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) іншої та з іншим цільовим призначенням земельної ділянки (так як на підставі пункту «г» ч. 1 ст. 121 ЗК України максимальний розмір для будівництва й обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах становить 0,25 га), має перешкоди у виготовленні такої технічної документації саме через накладку належної на праві власності земельної ділянки відповідача ОСОБА_2 чи захоплення останнім належної їй на праві користування земельної ділянки та якої саме площі, конфігурації.
Судом першої інстанції обгрунтовано відхилено доводи позивачки ОСОБА_1 про захоплення відповідачем ОСОБА_2 частини її земельної ділянки орієнтовною площею 0,10 га, з посиланням на лист виконавчого комітету Синевирської сільської ради Хустського району Закарпатської області від 24.06.2024 за № 02-36/1123, оскільки такий не є належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом, який може підтверджувати факт захоплення (накладення)земельної ділянки. 
Разом з тим, суд першої інстанції правильно зауважив, що розмір належної на праві власності відповідачу ОСОБА_2 спірної земельної ділянки площею 0,5884 га не збільшився від розміру цієї ж земельної ділянки, що належала попередньому власнику ОСОБА_8 на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК № 001035 від 13.05.2002 саме у розмірі 0,5884 га (а.с.11, 12).
Судом першої інстанції також обгрунтовано не взято до уваги доводи позивачки про те, що вона не погоджувала спірну межу земельних ділянок, що унеможливлювало затвердження і передання відповідачу ОСОБА_2 у власність земельної ділянки, оскільки стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною, спрямованою на те, щоб уникнути технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення немає, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Ненадання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Зазначені висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 580/168/16-ц (провадження № 61-19526сво18) та аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04 жовтня 2021 року у справі № 346/5268/19, від 02 жовтня 2023 року у справі № 302/379/21, які судом правильно враховані.
Таким чином суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав їм належну правову оцінку та обгрунтовано відмовив у заявленому позові.
Доводи апеляційної скарги встановлених судом першої інстанції обставин не спростовують, не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для його зміни чи скасування немає.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 374,375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Безуханич Анастасія Василівна, залишити без задоволення.
Рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 24 квітня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 06 березня 2026 року.

Головуючий: 

Судді: