П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/26071/24	

Перша інстанція суддя Свида Л.І.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Яковлєва О.В.,
суддів Крусяна А.В., Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 травня 2025 року, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому заявлено вимоги до військової частини НОМЕР_1 , а саме:
- визнання протиправної бездіяльності щодо своєчасного остаточного розрахунку при звільненні, а саме нарахування та виплати додаткової винагороди за період лікування, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану»;
- зобов`язання виплатити йому середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку (нарахування та виплата додаткової винагороди за період лікування, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у повному обсязі), за період з 17.09.2022 по 29.07.2024 - не більш як за шість місяців, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100;
- визнання протиправної бездіяльності щодо нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої додаткової винагороди за період лікування, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» з 17.09.2022 по день фактичної виплати додаткової винагороди за період лікування відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» включно за весь час затримки виплати;
- зобов`язання нарахувати та виплатити йому компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої додаткової винагороди за період лікування, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» за період з 17.09.2022 по день фактичної виплати додаткової винагороди за період лікування відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» включно за весь час затримки виплати.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26.05.2025 у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням позивачем подано апеляційну скаргу, з якої вбачається про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Вимоги апеляційної скарги позивача обґрунтовано тим, що військовою частиною НОМЕР_1 несвоєчасно здійснено нарахування та виплату додаткову винагороду, за період перебування на лікуванні після отримання тяжкого поранення, відповідно до постанови КМУ від 28.02.2022 №168, а тому, на підставі ст.ст.116, 117 КЗпП України, останній набув права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Разом з тим, позивач також вважає, що у нього виникли правові підстави для отримання компенсації відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що подана апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.06.2023 №161 виключений зі списків особового складу військової частини - з 05.06.2023, знятий з усіх видів забезпечення - з 06.06.2023. (а.с.62)
Під час проходження військової служби, відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 про обставини травми від 29.10.2022 №6326, 17.09.2022 при виконанні бойового завдання, позивач отримав бойове поранення. (а.с.28)
Після отриманого поранення, позивач перебував на стаціонарному лікуванню у різних закладах охорони здоров`я, а саме: з 17.09.2022 по 19.09.2022 – в хірургічному відділенні Миколаївського госпіталю; з 19.09.2022 по 01.11.2022 – в КНП «Одеська обласна клінічна лікарня» ООР (а.с.22); з 01.11.2022 по 18.11.2022 – в КНП «Чорноморська лікарня» ЧМР Одеської області. (а.с.15-17, 22)
Згідно довідки Гарнізонної ВЛК від 22.11.2022 №6294 травма ОСОБА_1 - Так, пов`язана з проходженням військової служби; на підставі ст.81 графи ІІ Розкладу хвороб, графи – ТДВ потребує відпустки за станом здоров`я на 30 календарних днів. (а.с.23) 
Згідно довідки Гарнізонної ВЛК від 26.12.2022 №164 травма ОСОБА_1 - Так, пов`язана з проходженням військової служби; на підставі ст.81 графи ІІ Розкладу хвороб, графи – ТДВ потребує відпустки за станом здоров`я на 30 календарних днів. (а.с.14)
У період з 30.01.2023 по 03.02.2023 позивач перебував на стаціонарному лікуванні у Військово-медичному клінічному центрі Південного регіону. (а.с.19-20) 
Згідно довідки ВЛК від 03.02.2023 №162 травма ОСОБА_1 - Так, пов`язана з проходженням військової служби; на підставі ст.81 графи ІІ Розкладу хвороб, графи – ТДВ потребує відпустки за станом здоров`я на 30 календарних днів. (а.с.27)
Згідно довідки ВЛК від 07.03.2023 №2171 травма ОСОБА_1 - Так, пов`язана з проходженням військової служби; на підставі ст.81 графи ІІ Розкладу хвороб, графи – ТДВ потребує відпустки за станом здоров`я на 30 календарних днів. (а.с.26)
29.07.2024 на розрахунковий рахунок позивача була нарахована сума додаткової винагороди за період лікування відповідно до постанови КМУ від 28.02.2022 №168 у розмірі 598117,42 грн. (а.с.32)
Позивач, вважаючи, що при виплаті суми додаткової винагороди, у відповідача виник обов`язок виплати середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 17.09.2022 по 29.07.2024, але не більш як за шість місяців, а також компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати сум додаткової винагороди за період з 17.09.2022 по 29.07.2024, звернувся до суду з даним позовом.
За наслідком з`ясування обставин справи, судом першої інстанції ухвалено рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з того, що на момент звільнення з військової служби та виключення зі списків особового складу, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.06.2023 №161, з позивачем був проведений повний розрахунок та спір про розмір таких виплат був відсутній. При цьому, суд зауважив, що нарахування та виплата додаткової винагороди згідно Постанови №168 (29.07.2024) здійснено на підставі звернення позивача (19.05.2024), а тому у військової частини були відсутні правові підстави для виплати позивачу зазначеної додаткової винагороди відповідно до Постанови №168 до моменту його звернення із відповідним рапортом, оскільки саме на позивача покладено обов`язок своєчасного подання довідок ВЛК та іншої медичної документації, що підтверджують його перебування на лікуванні. Також, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність законних підстав для нарахування та виплати позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати додаткової винагороди за період лікування, вказавши, що суми додаткової винагороди (суми донарахованого грошового забезпечення) позивачу виплачено з дотримання п.8 розділу І Порядку №260, тобто в місяці видання наказу про виплату додаткової винагороди за період лікування, з чим не погоджується судова колегія, з огляду на наступне.
Так, правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (надалі - Закон України №2232-XII).
Згідно ч.3 ст.24 Закону України №2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до ч.1 ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Статтею 116 КЗпП України (в редакції, чинній на момент звільнення позивача) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Відповідно до ст.117 КЗпП України (в редакції, чинній на момент звільнення позивача) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
При цьому, згідно п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Згідно абз.3 п.2 зазначеного Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Системний аналіз викладених правових норм дає підстави для висновку, що законодавством регламентовано обов`язок роботодавця здійснити з працівником повний розрахунок при його звільненні та відповідальність за невиконання такого обов`язку.
З матеріалів справи вбачається, що позивач був звільнений з військової служби на підставі наказу командира військової частини від 05.06.2023 №161 – 05.06.2023, при йому остаточний розрахунок (виплата додаткової винагороди відповідно до Постанови КМУ від 28.02.2022 №168, за час перебування на стаціонарному лікуванні після отримання поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини) здійснено лише 29.07.2024. (а.с.62, 32)
Тобто, фактичний розрахунок із позивачем щодо виплати належних йому сум грошового забезпечення здійснено військовою частиною поза межами строку, установленого ст.116 КЗпП України.
Разом з тим, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне зазначати наступне.
Так, за аналізом наведених вище положень КЗпП України вбачається, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Між тим, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Враховуючи, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства, тому колегія суддів вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин положення ст.ст.116, 117 КЗпП України, як таких, що є загальними та поширюються на всіх працівників.
Отже, у позивача наявне право на отримання середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з військової служби за період з 06.06.2023 (наступний день після звільнення) по 29.07.2024 (день проведення остаточного розрахунку), але не більш як за шість місяців.
Разом з тим, щодо визначення розміру спірних коштів, на які має право позивач, необхідно врахувати висновок Великої Палати у постанові від 08.10.2025 у справі №489/6074/23, згідно якого, розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19.07.2022, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум.

Аналогічні висновки застосовані у даній категорії справ Верховним Судом у постановах від 18.02.2026 у справі № 380/12607/23, від 17.12.2025 у справі №420/22799/24.
В свою чергу, у постанові від 26.06.019 у справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на тому, що встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
В даному випадку, згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду в зазначеній у постанові підсумувала, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України.
Визначаючи суму середнього заробітку за час затримки розрахунку, що належить позивачу, слід зазначити, що відповідно до розрахунку військової частини НОМЕР_1 , середньоденний заробіток позивача становить 724,08грн. (а.с.62з.б.)
Кількість днів затримки за період з 06.06.2023 по 29.07.2024 із обмеженим строком 6 місяців відповідно до ст.117 КЗпП України) складає 184 дні.
Тобто, сума середнього заробітку становить 133230,72грн. (184д.х724,08грн.).
Разом з тим, з урахуванням наведеної вище судової практики, колегія суддів зазначає, що позивач не має права на отримання усієї суми середнього заробітку за відповідний період, а тому вказана сума підлягає зменшенню.
З огляду на те, що розмір невиплаченої відповідачем додаткової винагороди склав 598117,42грн., з огляду на критерії розумності, колегія суддів вважає за необхідне зменшити суму середнього заробітку до 119907,65грн. 
При цьому, колегія суддів вважає, що належним та ефективним способом захисту порушених прав позивача у межах спірних правовідносин є стягнення на його користь обрахованої вище суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Висновки суду першої інстанції щодо відсутності у позивача права на отримання середній заробіток за весь час затримки по день фактичної виплати додаткової винагороди, з огляду на те, що до моменту звернення позивача із рапортом та медичною документацією на підтвердження перебування на лікуванні у зв`язку з отриманням поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, у військової частини були відсутні правові підстави для виплати позивачу таких сум є помилковими, позаяк обов`язок щодо виплати додаткової винагороди відповідно до постанови КМУ №168 від 28.02.2022 покладено на відповідача та не потребує додаткового звернення військовослужбовця. 
Більш того, відповідно до п.262 Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, в особливий період медичні та інші документи направляються у електронному вигляді до військової частини військовим закладом охорони здоров`я або територіальним центром комплектування та соціальної підтримки. У разі неможливості направлення таких документів у електронному вигляді обов`язок по направленню документів у паперовому вигляді покладається на заклад охорони здоров`я або територіальний центр комплектування та соціальної підтримки.

Стосовно позовних вимог щодо права позивача на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої додаткової винагороди, слід зазначити наступне.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовано Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 №2050-III (надалі - Закон України №2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 (надалі - Порядок №159).
Згідно ст.ст.1, 2 Закону України №2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому вищезазначеному законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Відповідно до п.1 Порядку №159 дія цього Порядку поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року (п.2 Порядку №159).
За змістом п.3 Порядку №159 компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, пенсія (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).
Згідно п.4 Порядку №159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Приклади обчислення суми компенсації наведено у додатку.
Дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата). При цьому право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати.
Компенсація за порушення строків виплати доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією (у даному випадку - органом прокуратури) добровільно чи на виконання судового рішення.

Так, у подібних правовідносинах у постанові від 15.08.2018 у справі №653/3356/17 Верховний Суд дійшов висновку, що наведене нормативне регулювання не встановлює першочерговості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
Використане у ст.3 Закону №2050-ІІІ та п.4 Порядку формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.
Отже, основною умовою для виплати громадянину передбаченої ст.46 Закону №1058-IV, ст.2 Закону України №2050-ІІІ та Порядком, компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). Водночас, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.
Вирішуючи спірні правовідносини в цій частині позовних вимог, судова колегія враховує висновки Верховного Суду у зразковій справі №280/8933/24, відповідно до яких додаткова винагорода, установлена постановою Уряду №168 на період дії воєнного стану у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, за час перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних) включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення, є додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців та входить до складу їх грошового забезпечення. Відповідно, в розумінні вимог Закону №2050-III та Порядку №159, такий додатковий вид грошового забезпечення є грошовим доходом, який вони одержують на території України і який не має разового характеру, а порушення строку його виплати є підставою для нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів.
Так, відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 про обставини травми від 29.10.2022 №6326, 17.09.2022 при виконанні бойового завдання, позивач отримав бойове поранення – вогнепальне осколкове сліпе поранення лівого плеча з вогнепальним переломом. (а.с.28)
Після отриманого поранення, позивач перебував на стаціонарному лікуванню у різних закладах охорони здоров`я, зокрема у періоди: 17.09.2022 по 19.09.2022, з 19.09.2022 по 01.11.2022, з 01.11.2022 по 18.11.2022, з 30.01.2023 по 03.02.2023.
При цьому, як зазначалось вище, виплата сум додаткової винагороди за період перебування на стаціонарному лікуванні здійснено відповідачем 29.07.2024.
З урахуванням наведеного, з огляду на невчасну виплату сум додаткової винагороди, колегія суддів доходить висновку, що позивач має право на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати, а тому а позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення, а саме додаткової грошової винагороди відповідно до постанови КМУ від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час воєнного стану» за весь час затримки виплати грошового забезпечення у повному обсязі за період з 17.09.2022 по дату виплати – 29.07.2024.
Враховуючи допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права при розгляді даної справи, колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення у справі про задоволення позову.
Керуючись ст.ст.308, 311, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України,- 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 травня 2025 року скасувати з ухваленням у справі нового рішення про задоволення позовних вимог.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, а саме несвоєчасної виплати додаткової грошової винагороди, встановленої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час воєнного стану», за період з 06 червня 2023 року по 29 липня 2024 року із обмеженим строком шість місяців.
Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 06 червня 2023 року по 29 липня 2024 року із обмеженим строком шість місяців, у розмірі 119907,65грн.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення, а саме додаткової грошової винагороди, встановленої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час воєнного стану», за весь час затримки виплати грошового забезпечення у повному обсязі за період з 17 вересня 2022 року по дату виплати – 29 липня 2024 року.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення, а саме додаткової грошової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час воєнного стану» за весь час затримки виплати грошового забезпечення у повному обсязі за період з 17 вересня 2022 року по дату виплати – 29 липня 2024 року.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених у п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Суддя-доповідач 		О.В. Яковлєв	
Судді	  	А.В. Крусян   О.А. Шевчук