ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 квітня 2026 року 
м. Харків
справа № 645/3028/25
провадження № 22-ц/818/2203/26
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Тичкової О.Ю.,
суддів – Пилипчук Н.П., Маміної О.В.
за участю секретаря судового засідання Риндіч О.Б.
сторони справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2 
інші учасники справи:
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Вільхуватської Селищної Ради
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_3 яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Немишлянського районного суду міста Харкова від 11 грудня 2025 року у складі судді Костіної І.Г.-
ВСТАНОВИВ:
В травні 2025 року позивач, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Жарова-Тітарьова Л.М., звернувся до суду із позовом про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позов обґрунтований тим, що сторони у справі є батьками неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З 2016 року відповідачка самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків, з сином не спілкується, участі у житті сина не приймає, у зв`язку з чим повністю втратила зв`язок з дитиною. Неповнолітній син проживає разом з батьком і перебуває на його утриманні. Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 20.05.2024 року у справі № 636/5934/23 стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів її заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02.11.2023 до досягнення дитиною повноліття. Позивач вказує, що відповідач не надавала і не надає ніякої допомоги на утримання та виховання сина, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, про його навчання, не забезпечує сина необхідним харчуванням, медичним доглядом тощо. Відповідач ніколи не приходила до дитячого садка та до школи, не цікавилася успіхами сина, не відвідувала батьківські збори. Натомість, позивач має стабільний дохід і можливість утримувати сина. Позивачем разом з позовом надано нотаріально засвідчену заяву ОСОБА_2 від 09.04.2025 року, в якій вона не заперечує проти позбавлення її батьківських прав щодо її неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Немишлянського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2025 року в задоволені позову відмовлено.
Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити своє ставлення до виховання сина – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішення мотивовано тим, що підстави для застосування такого крайнього заходу впливу як позбавлення відповідачки батьківських відсутні. Водночас, приймаючи до уваги встановлені під час розгляду справи обставини, суд вважав за необхідне попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання своєї дитини та роз`яснив позивачу, що у разі небажання відповідачки змінити своє ставлення до виконання батьківських обов`язків, він не позбавлений права повторно звернутися до суду із аналогічним позовом.
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_3 яка діє в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Позивач надав належні, достатні та допустимі докази на підтвердження свідомого невиконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків, яким суд дав оцінку проте зазначив єдиною підставою відмови в задоволенні позову суд зазначив наступне: «Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачка є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, матеріали справи не містять, як і доказів того, що відповідачка притягувалася до кримінальної чи адміністративної відповідальності у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняла насильство по відношенню до неї». Також суд послався на не правильні норми права, оскільки позивач ніколи не посилався на вчинення відповідачкою насильства по відношенню до дитини, як на підставу позбавлення її батьківських прав. А отже, позивач не повинен був надавати докази на підтвердження вимог, які він не заявляв. 
Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь головуючого судді, дослідивши наявні у справі докази, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи ОСОБА_6 та ОСОБА_1 є батьками малолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідно до свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 , зареєстрованим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Куп`янську реєстраціїної служби Куп`янського міськрайонного управління юстиції в Харківській області актовий запис №158 (а.с.9)
Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади ОСОБА_5 08.04.2014 року народження зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 за такою ж адресою зареєстрований і позивач (а.с.10-11).
Відповідно до акту обстеження умов проживання від 17 червня 2024 року начальником служби у справах дітей Вільхувацької сільської ради Бірюковою К.В., та ОСОБА_7 старшим інспектором Куп`янського РВП ГУНП в Харківській області Костенко А.В.- фахівцем із соціальної роботи II категорії КЗ «Центр надання соціальних послуг Вільхуваської сільської ради на підставі заяви ОСОБА_1 з метою встановлення факту відсутності участі матері у вихованні дитини. Встановлено, що для виховання та розвитку дитини створено такі умови : У Арсенія є окреме ліжко, шафа для зберігання речей, одяг, взуття, засоби гігієни в достатній кількості. Організовано місце для підготовки до шкільних занять. Вихованням дитини займається батько , мати участі в вихованні та матеріальному забезпеченні дитини не приймає. Не виконує свої батьківські обов`язки з виховання та утримання дитини. В результаті бесіди і ставлення членів сім`ї до прийняття та виховання дитини зі слів батька, мати ОСОБА_8 не приймає участі в вихованні дитини з 2016 року. (а.с.12-13).
Відповідно до рішення від 20 травня 2024 року Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини – сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів її заробітку (доходу), щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02 листопада 2023 року до досягнення дитиною повноліття.
Стягнуто з ОСОБА_6 судовий збір в дохід держави у сумі 1073 гривні 60 копійок (а.с. 15-17)
Відповідно до довідки КНП «Великобурлуцький центр» з якої вбачається, що ОСОБА_5 знаходиться під наглядом батька, та за час спостереження на прийом з сімейним лікарем був два рази у супроводі батька, мати дитини не супроводжувала дитину жодного разу. (а.с.21)
До матеріалів справи надано характеристику від Завідувача ДНЗ «Сонечко» про те, що ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 відвідував з 01.09.2017 року ясла-садок «Сонечко», виховався в неповній сім`ї – батьком. Соціальні побутові навички відповідають віку. Батько приймав участь у житті садочка, відвідував всі заходи, які проводились з батьками інших дітей не конфліктував. (а.с.24)
Відповідно до характеристики Комунального закладу «Приколотянський ліцей Вільхуватсьої сільської ради» ОСОБА_5 навчається в 4 класі з першого класу. Батько активно займається вихованням дитини , стежить за побутовими умовами, харчуванням та одягом. Активно цікавиться життям сина в ліцеї допомагає йому з заняттями та підтримує дитину. Має постійний зв`язок з класним керівником та відвідує батьківські збори. Мати на зв`язок не виходить, навчанням у ліцеї не цікавиться. (а.с.29)
В матеріалах справи також є нотаріально завірена заява від ОСОБА_2 про те, що вона не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно сина ОСОБА_5 (а.с.27)
Відповідно до висновку від 21 липня 2025 року №111-В з метою захисту прав та інтересів дитини, Вільхуватська сільська військова адміністрація, як орган опіки та піклування, вважає доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , відносно малолітнього ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Судова колегія вважає, що суд правильно встановив характер спірних правовідносин та застосував до них норми матеріального справа що їх регулюють. 
Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі – СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі – Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно з частинами першою–четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23) вказано, що:
«тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19 та від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19».
При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України).
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерело права.
ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.
При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне – за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.
Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.
Вищезазначений правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19).
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).
Відповідно до частин другої, третьої статті 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.
Водночас, озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.
На виконання вимог статті 19 СК надав належну оцінку висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав та обґрунтовано вважав, що цей висновок має рекомендаційний характер. 
Наявність згоди відповідачки на позбавлення її батьківських прав стосовно сина ( а.с. 27) не є безумовною підставою для задоволення позову, оскільки суперечить вимогам закону.
Судом надано належну оцінку іншим письмовим доказам у справі, що свідчать про ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, водночас судом враховано, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом свідчить про передчасність позбавлення відповідача батьківських прав та є підставою для відмови у задоволені позову та попередження відповідачки про необхідність змінити ставлення до виховання дитини.
Помилкове посилання суду на недоведеність факту можливого негативного впливу на дитину, як на додаткову підставу у відмові у задоволені позову не впливає на правильність загального висновку про доведеність факту ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, але непропорційність застосування такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав. Суд правильно вважав що відповідно до матеріалів справи є підстави вважати, що поведінка відповідачки може змінитися на краще.
З огляду на зазначене суд, вирішуючи спір, належним чином дослідивши та давши оцінку наданим сторонами доказам, суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволені позову про позбавлення відповідачки батьківських прав та попередив її про необхідність змінити ставлення до виховання дитини. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Виходячи з вищевикладеного, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Тому судова колегія вважає, що рішення суду в оскаржуваній частині ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.
Питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Немишлянського районного суду міста Харкова від 11 грудня 2025 року- залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий   О.Ю. Тичкова

Судді           Н.П.Пилипчук 

О.В.Маміна