ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 березня 2026 року
м. Харків
справа № 638/18940/23
провадження провадження № 22-ц/818/175/26, 177/26 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:
головуючого судді Тичкової О.Ю.,
суддів – Маміна О.В., Пилипчук Н.П.,
за участю секретаря судового засідання Волобуєва О.О.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – фізична особа-підприємць ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Харківська міська рада
третя особа: Головне управління Держгеокадастру у Харківській області
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 квітня 2025 року та ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 05 травня 2025 року ухвалені у складі судді Рубіжного С.О 
УСТАНОВИВ:
У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом після зміни якого ( т. 2 а.с. 100-109) просила визнати недійсною технічну документацію щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою АДРЕСА_1 від 01.12.2016 року (кадастровий номер земельної ділянки 6310137900:04:022:0002); скасувати пункт 3 додатку 2 Рішення 13 сесії 7 скликання Харківської міської ради Харківської області від 21.06.2017 №685/17 про передачу у спільну сумісну власність земельної ділянки гр.. ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка належить територіальній громаді м. Харкова (кадастровий номер 6310137900:04:022:0002) за рахунок земель житлової та громадської забудови (код КВЦПЗ – 02.01) площею 0,0875 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою – АДРЕСА_1 ; скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 6310137900:04:022:0002, проведену 30.12.2016 року управлінням Держгеокадастру у м. Харкові, закрити поземельну книгу та кадастровий номер цієї земельної ділянки.
Позов обґрунтовано тим , що 19 серпня 2023 року під час ознайомлення з матеріалами КП №120323226250000222, позивачу стало відомо про приватизацію земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 . ( надалі Земельна ділянка). З технічної документації щодо встановлення (відновлення) межі Земельної ділянки в натурі ( на місцевості), а саме в акті погодженні меж Земельної ділянки домоволодіння АДРЕСА_2 та в акті про прийняття – передачу межових знаків на зберігання від 01.12.2016 року стоять підроблені підписи ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . В зв`язку з чим позивач подав заяву про злочин та було відкрито кримінальне провадження №12023226250000283 від 23.08.2023 за ст. 358 КК України. Вона би не надала дозвіл на погодження земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані по АДРЕСА_1 саме в тій конфігурації Земельної ділянки, яку приватизували відповідачі, оскільки остання сформована з порушенням чинного законодавства та дотриманням будівельних норм та державних стандартів. Оскільки технічна документація складена сертифікованим інженером – землевпорядником, а не інженером-геодезистом, як цього вимагає ч. 1-3 ст. 5-1 Закону України «Про топографо-геодезичну і картографічну діяльність», вона є частково недійсною. Таким чином передача у спільну сумісну власність Земельної ділянки ОСОБА_6 , ОСОБА_4 відбулась на підставі недійсної технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), тому пункт З додатку 2 Рішення 13 сесія 7 скликання Харківської міської ради Харківської області від 21.06.2017 № 685/17 про передачу Земельної ділянки відповідачам у спільну сумісну власність підлягає скасуванню. Таке скасування є підставою для скасування державної реєстрації Земельної ділянки, що була проведена 30.12.20216 року управлінням Держгеокадастру у м. Харкові та відповідно є підставою для закриття поземельної книги на кадастровий номер цієї земельної ділянки. Позивач зазначає, що неодноразово пропонувала відповідачам в усній формі вирішити питання в позасудовому порядку, а саме привести в порядок технічну документацію, проте останні відмовились, в зв`язку з чим вона змушена була звернутись до суду із позовом.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 31 квітня 2025 року у задоволені позову відмовлено.
Рішення обґрунтовано тим, що позивачкою не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження позовних вимог. При дослідженні доказів, суд встановив, що подані позивачем докази, тобто копії документації, отриманої нею з різних джерел мають розбіжності та не відповідають оригіналу. Тому суд не взяв їх до уваги. Предметом позову є визнання недійсною документацію про встановлення меж земельної ділянки. При подачі позову позивачем подано фотокопії документації та заявлено клопотання про витребування належно завіреної ії копії, яке в подальшому було залишено без розгляду на підставі подання позивачем такої копії, отриманої нею в Управлінні держгеокадастру. В судовому засіданні позивачем не доведено, що технічна документація з землеустрою розроблялася поза тими межами, які існували фактично, тобто відповідно до фактичного використання земельної ділянки та межі земельної ділянки порушують межі земельної ділянки позивача. Також позивачем не надано належних доказів щодо порушення інших земельних прав, зокрема земельного сервітуту та визначення місця проходження спільної межі між земельними ділянками сторін. Порушення будівельних норм на які посилається позивач (недотримання при зведення будівлі вимог щодо відстані між будівлями та межею земельної ділянки) можуть свідчити тільки про наявність порушень при проєктуванні та будівництві будинків та споруд, а не про порушення меж земельної ділянки чи порядку виготовлення та затвердження технічної документації з землеустрою. Тому суд зробив висновок про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсною технічної документації, скасування часткове скасування державної реєстрації Земельної ділянки, та внаслідок зазначеного вважав, що відсутні підстави і для задоволення вимог щодо закриття поземельних книг на вищевказану земельну ділянку. Одночасно судом зроблено висновок про те, що навіть у разі доведення позову, його задоволення (визнання недійсною технічну документацію по відновленню меж земельної ділянки, часткове скасування рішення Харківської міської ради, скасування державної реєстрації земельної ділянки та закриття поземельної книги на кадастровий номер земельної ділянки) не призведе до відновлення права позивачки на володіння та користування належною їй земельною ділянкою. Тобто позивачкою обрано не ефективний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови у задоволені позову. Оскільки позивач набула право власності на будинок у 2013 році, оскаржуване рішення ХМР ухвалено 21.06.2017 році, а про порушене право вона дізналась у 2023 році, суд відхилив заяву відповідача про пропуск позивачкою строку позовної давності.
21 квітня 2025 року ОСОБА_1 подана заява про ухвалення додаткового рішення. про відшкодування судових витрат, відповідно до якої просила стягнути солідарно з відповідачів судові витрати на правничу допомогу в розмірі 43162,40 грн, на відшкодування витрат адвоката у загальному розмірі 161,10 грн., пов`язані з проведенням експертизи на суму 31000,00 грн, пов`язані з пересиланням поштової кореспонденції на загальну суму 823,00 грн, судовий збір в розмірі 3278,00 грн., надання СД дисків судових засідань 198,00 грн., витребування доказів з Держкадастру 980,39 грн. До заяви додані копії документів на підтвердження витрат.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 05 травня 2025 року відмовлено в ухваленні додаткового рішення.
Ухвала мотивована тим, що рішенням суду у задоволені позовних вимог відмовлено, витрати позивача на правничу допомогу в силу вимог закону покладаються на останню, тому суд не вбачає підстав для ухвалення додаткового рішення.
Не погодившись з рішенням та ухвалою суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, порушення судом норм процесуального права просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення скасувати ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Витребувати матеріали справи по цивільній справі №638/18940/23. Задовольнити заяву про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що з квітня 2025 року стало відомо що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 подали до суду адміністративний позов до якого долучили Технічний звіт топографічно - геодезічної зйомки земельної ділянки від 01.12.2016 за кадастровим номером земельної ділянки 6310137900:04:022:0002, який доводить невідповідність координат земельної ділянки 6310137900:04:022:0005, про що позивач неодноразово наголошувала в суді та через це не може розробити план земельного сервітуту. Відповідачами порушено волевиявлення позивача в підписанні актів технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) 01.12.2016, в акті від погодження меж земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 та в акті погодження меж земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , та в акті про приймання-передачу межових знаків на зберігання від 01.12.2016 підписаний ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Представником позивача Завщук В.В. не заявлялось клопотання про визнання доказів, копії технічної документації та висновку експерта недопустимими, як зазначено в рішенні. Спірну документацію виготовлену ФОП ОСОБА_9 позивач не підписувала. Крім того, вона містить не відповідності, має не правильний розмір та конфігурацію, що має розбіжності. Суд не вказав які саме докази позивача мають розбіжність та не відповідають оригіналу. Реєстрація земельної ділянки була здійснена з порушенням законодавчих норм, що підтверджується підробленим підписом ОСОБА_5 , а тому є підставою для його скасування. Суд безпідставно відхилив докази, які підтверджують розбіжності в межах земельної ділянки та неможливості встановлення сервітуту, а саме: висновок судового експерта Петрової О.В., відповідь ФОП ОСОБА_10 . Зазначила, що у разі задоволення позовних вимог координати поворотних точок меж земельної ділянки 6310137900:04:022:0002 будуть співпадати з координатами фактичних меж земельної ділянки та позивач зможе скористатися земельним сервітутом. Посилання суду на постанови Верховного суду України не мають обов`язкової сили. Суд не дав оцінки доказу-акту приймання-передачі межових знаків на зберігання від 01.12.2016. Внаслідок використання некоректної технічної документації ОСОБА_8 та ОСОБА_11 норми, оскільки протирічать нормам ДБН та створюють перешкоди для доступу для обслуговування задньої стінки будинку позивача. Суд у своїй позиції формально визначив, що позивач не є особою чиї права порушені, проте права порушені, що не уможливлює оформлення земельного сервітуту, створює перешкоди у користуванні земельної ділянки та позбавляє можливості правильного розпорядження землею через невизначеність меж, а саме межі земельної ділянки АДРЕСА_1 6310137900:04:022:0002 в натурі (на місцевості) не відповідають координатам зареєстрованих в Головному управлінні Держгеокадастру у Харківській області. Оскільки судом не було враховано виготовлений та не наданий доказ ОСОБА_12 , тому позивач надає до апеляційної скарги топографо-геодезичну зйомку земельної ділянки, яка була проведена ТОВ «АРМАБУДПРОЕКТ», що підтверджує факт розбіжностей конфігурації та в розмірах земельної ділянки АДРЕСА_1 . Про даний доказ позивачу стало відомо 01.05.2025. Зазначила, що якщо апеляційний суд скасує рішення від 14.04.2025 і задовольнить позовні вимоги повністю або частково, то просить суд вирішити питання судових витрат. 
01.07.2025 представник Гордейчук В.В., який діє в інтересах ОСОБА_4 , надіслав відзив якому просить, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін. Зазначив, що недійсність підпису в акті погодження меж земельної ділянки від 01.12.2016 та чи самого акту погодження меж земельної ділянки від 01.12.2016 не свідчить про недійсність всієї технічної документації та не є підставою для скасування права власності на земельну ділянку Відповідачів. Надані позивачем докази не відповідають вимогам ст. 77 ЦПК України, адже вони не містять інформації щодо предмета доказування. Позивач також обґрунтовує свої вимоги посиланнями на ДБН 360-92, які втратили чинність на підставі Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово- комунального господарства N 100 ( v0100858-18 ) від 23.04.2018 з набранням чинності ДБН В.2.2-12:2018, а тому такі норми не підлягають застосуванню. Таким чином позивачем не доведено факту порушення його прав, а тому у відповідності до вимог ст.16 ЦК України, його права не порушено і не підлягають судовому захисту.
У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
За змістом пункту 6 частини другої статті 356, частини третьої статті 367 та пункту 1 частини першої статті 376 ЦПК апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.
Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.
Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого державним нотаріусом П`ятої Харківської державної нотаріальної контори від 24.04.2013 року, зареєстровнаого в реєстрі за №3-201 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_2 (том №1 а.с. 15, 16-17).
Згідно копії технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_2 станом на 2023 рік. Як вбачається зі схеми розташування будівель та споруд будинок АДРЕСА_2 межує з будиноком АДРЕСА_1 , яка міститься в технічному паспорті на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_2 виготовлено станом на 2023 рік (том №1 а.с. 18 - 22).
Відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого 26.02.2004 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кравченко С.В., зареєстровано в реєстрі за №255 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності (по кожному) належить жилий будинок АДРЕСА_1 (том №1 а.с. 37-38, 39).
Рішенням виконавчого комітету Жовтневого району у місті Харкові №60-33 від 29.10.2010 вирішено оформити після реконструкції та прибудови житлового будинку літ. «К-1, К», терасу літ «к» розм 7,90 х3,81 м., гараж літ «З» на ім`я ОСОБА_3 , ОСОБА_4 по АДРЕСА_1 ; КП «ХМБТІ» внести відповідні зміни до архівної справи та зареєструвати після реконструкції та прибудови в житловому будинку літ. «К-1, К», терасу літ «к» розм 7,90 х3,81 м., гараж літ «З» на ім`я ОСОБА_3 , ОСОБА_4 по АДРЕСА_1 ; видати свідоцтво про право власності на житлові будинки літ «К-1, К» житловою площею 97,4 м2, загальною площею 163,5м2, літ. «А-1», житловою площею 54,6 м2, загальною площею 71,8 м2 з надвірними будівлями на ім`я ОСОБА_3 , ОСОБА_4 по АДРЕСА_1 ; дозволити ОСОБА_3 , ОСОБА_4 виконати прибудову до будинку літ. «А-1» розм. 7,50 х 3,60 м для розміщення підсобних приміщень, прибудувати сарай розм 4,50 х 3,00 м по АДРЕСА_1 (том №1 а.с. 40-41).
Відповідно до технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), виготовлена на замовлення ОСОБА_3 , ОСОБА_13 №093/0916 від 15.09.2016 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 виготовлена ФОП ОСОБА_2 (том 1 а.с. 27-74).
Рішенням Харківської міської ради Харківської області 13 сесесії 7 скликання №685/17 від 21.06.2017 затверджено проект землеустрою щодо відновлення земельних ділянок та технічні документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) громадянам, зазначеним у додатках 1, 32, 3, 4 до цього рішення (том №1 а.с. 76-77).
Відповідно до додатку №2 до рішення 13 сесесії Харківської міської ради 7 скликання «Про передачу громадянам у власність, надання в оренду земельних ділянок та припинення права користування (оренди) земельними ділянками №685/17 від 21.06.2017, ОСОБА_14 , ОСОБА_4 передано у спільну сумісну власність земельну ділянку, яка належить територіальній громаді м. Харкова (кадастровий номер 6310137900:04:022:0002) за рахунок земель житлової та громадської забудови (код КВЦПЗ -02.01) площею 0/,0875 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою – АДРЕСА_1 (том №1 ас. 78).
На підтвердження позовних вимог позивачем наданий висновок експерта за результатами проведення експертизи з питань землеустрою №1094/04/2024 від 18.04.2024, в якому зазначено, що копія технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою АДРЕСА_1 , розроблена ФОП ОСОБА_2 , затверджена рішенням 13 сесії 7 скликання Харківської міської ради Харківської області від 21.07.2017 №685/17» за складом та змістом не відповідає вимогам земельного законодавства та інших нормативних документів з питань землеустрою та землевикористання станом на 21.06.2017 року (т.2 а.с.128-133). 
22 жовтня 2024 року позивачем подані письмові пояснення з клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, а саме лист ФОП ОСОБА_10 про розбіжність координат поворотних точок земельних ділянок сторін( т. 4 а.с.104-118).
Протокольною ухвалою суду від 19.11.2024 у задоволенні зазначеного клопотання відмовлено (т. 4 а.с. 175-177).
В матеріалах справи наявний акт погодження меж земельної ділянки від 01.12.2016 року та акт прийому передачі межових знаків на зберігання від 01.12.2016 року. В акті зазначено про відсутність претензій до сусідів з підписом матері позивачки – ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (том№1 а.с. 33, 50,14).
По факту підроблення підпису ОСОБА_5 , внесено відомості про вчинення злочину до ЄРДР за №12023226250000283 від 23.08.2023 року (том №1 а.с. 25).
Ухвалою суду апеляційної інстанції від 10.03.2026 у задоволені клопотання ОСОБА_1 про долучення ТОВ НАЗВА технічного звіту - топографічну –геодезичну зйомку земельної ділянки АДРЕСА_1 відмовлено, оскільки позивач не зазначила поважних причин не надання зазначеного доказу до суду першої інстанції.
З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова у справі № 639/7682/24 відкрито провадження за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи – підприємця ОСОБА_2 , зазначивши зацікавленими особами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та третьою особою – Головне управління Держгеокадастру у Харківській області про зобов`язання відповідача протягом двох місяців з дня винесення рішення суду по цій справі усунути розбіжності шляхом винесення земельної ділянки в натурі (на місцевість), а саме, встановлення межі земельної ділянки АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 6310137900:04:022:0002 в натурі (на місцевості) відповідно до координат, зареєстрованих в Головному управлінні Держгеокадастру у Харківській області.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За правовим висновком ВС у постанові від 19.02.2024 у справі № 567/3/22 кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.
Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98) постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, (провадження № 14-67цс20).
Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.
У постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження№ 14-182цс21) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не повинне породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.
Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).
Відмова у задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити належний позов до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі№ 145/2047/16-ц, (провадження № 14-499цс19).
Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин.
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 зазначала, що межі належної їй земельної ділянки порушені в результаті незаконної приватизації позивачами Земельної ділянки та просила визнати недійсною технічну документацію щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою АДРЕСА_1 від 01.12.2016 року (кадастровий номер земельної ділянки 6310137900:04:022:0002); скасувати пункт 3 додатку 2 Рішення 13 сесії 7 скликання Харківської міської ради Харківської області від 21.06.2017 №685/17 про передачу у спільну сумісну власність земельної ділянки гр.. ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка належить територіальній громаді м. Харкова (кадастровий номер 6310137900:04:022:0002) за рахунок земель житлової та громадської забудови (код КВЦПЗ – 02.01) площею 0,0875 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою – АДРЕСА_1 ; скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 6310137900:04:022:0002, проведену 30.12.2016 року управлінням Держгеокадастру у м. Харкові, закрити поземельну книгу та кадастровий номер цієї земельної ділянки.
Отже у справі, яка переглядається, встановлено, що позивачка звернувся до суду з метою відновлення користування та володіння спірною земельною ділянкою.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19 (провадження № 14-90цс23) зазначила, що усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду про неефективність такого способу захисту прав особи, як визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду, є неефективним. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20, пункт 9.67; від 05 липня 2023 року у справі № 912/2797/21, пункт 8.13; від 12 вересня 2023 року у справі № 910/8413/21, пункт 180; від 11 червня 2024 року у справі № 925/1133/18, пункт 143).
Оскаржуваний пункт 3 додатку 2 рішення 13 сесії 7 скликання Харківської міської ради Харківської області від 21.06.2017 №685/17 вичерпало свою дію виконанням (на підставі рішення ради видано державний акт на право власності на земельну ділянку). Визнання цього рішення недійсним не поновить порушене право або законний інтерес позивача.
Крім того, рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. Цей підхід у судовій практиці також є усталеним [див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17 (пункт 6.27), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 35), від 01 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (пункт 52), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 83), від 23 листопада 2021року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109), від 08 серпня 2023 року у справі № 910/5880/21 (пункт 53)]. Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia - «суд знає закони». Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109), від 12 вересня 2023 у справі № 910/8413/21 (пункт 181)).
Таким чином у такій категорії спорів позивач може, зокрема, обґрунтовувати свій позов протиправністю рішення органу місцевого самоврядування, відповідно до якого відповідачу було передано земельну ділянки, яка накладається на його земельну ділянку. Натомість суд має надати оцінку відповідному рішенню органу місцевого самоврядування в мотивувальній частині судового рішення.
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України).
Пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 № 183/1617/16 (14-208цс18).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року у справі 545/1994/16-ц (провадження № 61-7605св21) зазначено, що: «тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов - це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном. Належним відповідачем у негаторному позові є особа, яка неправомірно перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися своїм майном. Тому для задоволення вимог власника необхідно встановити факт об`єктивно існуючих неправомірних перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. […] В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 листопада 2021 року у справі № 947/30277/19 (провадження № 61-12547св21) вказано, що «у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 листопада 2022 року у справі 452/2808/19 (провадження № 61-7110св22) зазначено, що: « […] власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю, в тому числі і шляхом приведення приміщення до попереднього стану. […] власник, за правилами цієї статті, може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. […] При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення. […] важливим є встановлення факту порушення, невизнання або оспорювання прав позивача, зокрема наявність перешкод у реалізації своїх повноважень щодо належного йому майна. Подібний правовий висновок викладено у додатковій постанові Верховного Суду від 22 червня 2022 року у справі № 461/484/18 (провадження № 61-19122св20)».
Таким чином, беручи до уваги викладене, а також зважаючи на підстави та зміст позову, характер спірних правовідносин, обраний позивачем спосіб захисту не відповідає належному способу захисту, не призводить до відновлення порушених прав, оскільки є неефективним; спосіб захисту порушеного права у наведеному випадку, який відповідає вимогам закону і є одночасно ефективним, передбачає звернення з негаторним ( усунення перешкод) або віндикаційним позовом, оскільки, як уже зазначалося, саме в межах зазначених позовних вимог може бути вирішено спір про речове право.
Крім цього земельна ділянка позивача має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).
Виконання дослідження з визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі потребує спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Тому результати таких досліджень можуть міститись, зокрема, у висновку експерта. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи (статті 102-113 ЦПК України).
Зазначений висновок відповідає правовій позиції викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19 (провадження № 14-90цс23).
Тому в контексті обставин цієї справи та заявлених позовних вимог належним (правомірним) способом захисту може бути усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом відновлення межі або витребування частини земельної ділянки позивачки, якщо вона перетинається з суміжною Земельною ділянкою. 
Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та помилково дав оцінку правомірності технічній документації, п.3 додатку 2 Рішення 13 сесії 7 скликання Харківської міської ради Харківської області від 21.06.2017 №685/17 та державній реєстрації Земельної ділянки.
У зв`язку з тим, що обраний позивачем спосіб захисту не є належним та ефективним, що саме по собі є достатньою підставою для відмови в позові, судова колегія вважає що у задоволені позову належить відмовити лише з цих підстав. 
Відповідно до пунктів 3,4 ч. 1, ч.4ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та ( або) резолютивної частини.
Оскільки доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 частково знайшли своє підтвердження, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, мотивувальну частину рішення суду слід змінити виклавши її в редакції цієї постанови.
Згідно ч.1 ст. 270 ЦПК України Суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.3 цієї статті, до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 
Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначено ст.141 ЦПК України.

Відповідно до ч.2 цієї статті, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у задоволені позову ОСОБА_1 було відмовлено підстави для стягнення з відповідачів понесених нею судових витрат, в тому числі витрат на правничу допомогу були відсутні. Таким чином рішення суду у дійсній справі містить відповіді на всі питання, які суд повинен був вирішити під час його ухвалення. Тому висновок суду про відмову в ухвалені додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу є законним та обґрунтованим. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки ухвала суду постановлена з додержанням вимог закону, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а ухвалу суду – без змін.
Підстави для зміни розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями367,368,374, 375,376,381,382,383,384 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 квітня 2025 року – змінити. Викласти мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
Ухвалу Жовтенового районного суду м. Харкова від 05 травня 2025 року- залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Головуючий         О.Ю. Тичкова 

Судді          О.В. Маміна 

Н.П. Пилипчук