СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2026 року м. Харків Справа № 913/14/25 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Демідова П.В., суддя Гребенюк Н.В., суддя Шутенко І.А., розглянувши в порядку письмового провадження матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» на рішення Господарського суду Луганської області від 16.12.2025 у справі №913/14/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг», м. Київ
до відповідача Новоайдарського районного центру зайнятості, селище міського типу Новоайдар Новоайдарського району Луганської області 
про стягнення 20 525 грн 64 коп, 

Без виклику представників сторін

ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» звернулося до Господарського суду Луганської області з позовною заявою до Новоайдарського районного центру зайнятості про стягнення боргу за поставлений природний газ за договором постачання природного газу від 18.11.2021 № 11-1154/21-БО-Т в сумі 12 997 грн 87 коп, пені в сумі 2 745 грн 58 коп, 3% річних в сумі 993 грн 71 коп, інфляційних втрат в сумі 3 788 грн 48 коп, всього 20 525 грн 64 коп.
Господарський суд Луганської області (суддя Секірський А.В.) рішенням від 16.12.2025 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» до Новоайдарського районного центру зайнятості про стягнення 20 525 грн 64 коп задовольнив частково; стягнув з Новоайдарського районного центру зайнятості на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» борг в сумі 12 518 грн 63 коп, пеню в сумі 2 644 грн 35 коп, 3% річних в сумі 957 грн 08 коп, інфляційні втрати в сумі 2 712 грн 35 коп, судовий збір в сумі 2 222 грн 57 коп; у задоволенні решти позову відмовив.
Мотивуючи вказане рішення, суд першої інстанції зазначив, що факт поставки позивачем природного газу у лютому 2022 року в обсязі 0,78518тис.куб.м на суму 12 997,87грн підтверджується наданими документами, проте беручи до уваги правову позицію, висловлену в постанові Верховного суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2025 у справі №908/1162/23 враховуючи, що з 25.02.2022 територія місцезнаходження відповідача є тимчасово окупованою, позивач не мав права з вказаної дати здійснювати господарську діяльність щодо постачання природного газу відповідачу, у зв`язку з чим задоволенню підлягають вимоги в сумі 12518,63грн за поставлений природний газ за період з 01.02.2022 по 24.02.2022. Також, судом першої інстанції здійснено перерахунок 3% річних, інфляційних втрат та пені, у зв`язку зі зміною розміру суми основного боргу. 
Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» звернулося з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Господарського суду Луганської області від 16.12.2025 у справі №913/14/25 в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення 1 693,23 грн, в тому числі: основний борг у сумі 479,24 грн, пеня у сумі 101,23 грн, три проценти річних у сумі 36,63 грн, інфляційні втрати у сумі 1 076,13 грн та прийняти нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги щодо стягнення 1 693,23грн задовольнити.
Обґрунтовуючи подану апеляційну скаргу заявник посилається на те, що: суд фактично застосував положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» в поточній редакції, врахувавши внесені зміни, проте до 20.03.2022 Закон не визначав тимчасово окупованою територію де знаходиться відповідач та не регулював відносини із суб`єктами, що перебували на такій території, у зв`язку з чим його положення не розповсюджуються на відносини між сторонами в межах даної справи; Кабінетом Міністрів України не приймалось рішення про поширення дії положень статей 13 і 13-1 Закону на тимчасово окуповані території, визначені пунктом 3 частини першої статті 3 Закону та рішення Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України про визнання територій тимчасово окупованими не може замінювати рішення Кабінету Міністрів України; відповідачем не спростовано факт споживання природного газу та не надано доказів оплати отриманого природного газу, крім того саме відповідач мав припинити споживання газу, уникнувши відповідних нарахувань. При цьому, заявник наголошує, що одномоментно припинити постачання газу непобутовому споживачу неможливо, відповідна процедура припинення (або обмеження) постачання газу детально регламентована Кодексом газорозподільних систем та Правилами постачання природного газу, також неможливо було передбачити чи буде територія де знаходиться споживач окупованою після 24.02.2022. 
Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався. 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.12.2025, в порядку ст.32 Господарського процесуального кодексу України, для розгляду апеляційної скарги визначено склад колегії суддів: Демідова П.В. – головуючий суддя, Гребенюк Н.В. – суддя, Шутенко І.А. – суддя.
Східний апеляційний господарський суд ухвалою від 05.01.2026 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» на рішення Господарського суду Луганської області від 16.12.2025 у справі №913/14/25; у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» про зупинення провадження у справі відмовив; визначив справу розглядати без повідомлення учасників справи; встановив учасникам справи строк до 20.01.2026 (включно) подати відзив на апеляційну скаргу, заяви, клопотання та письмові пояснення, з доказами їх надсилання іншим учасникам провадження; витребував у Господарського суду Луганської області матеріали справи №913/14/25.
Копія вказаної ухвали направлена до електронних кабінетів сторін.
Відповідно до ч.1 ст.285 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України) судові рішення суду апеляційної інстанції вручаються (видаються або надсилаються) в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу.
Частиною 6 ст.242 ГПК України, передбачено, що днем вручення судового рішення є, зокрема, день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення. 
Згідно з довідками, сформованими в комп`ютерній програмі «Діловодство спеціалізованого суду» копія ухвали суду від 05.01.2026 доставлена до електронних кабінетів сторін 05.01.2026 о 17:03, у зв`язку з чим, враховуючи положення ч.6 ст.242 ГПК України, копія ухвали вважається врученою сторонам 06.01.2026. 
Отже, сторони належним чином повідомлені про відкриття апеляційного провадження та розгляд справи в порядку письмового провадження. 
08.01.2026 матеріали справи №913/14/25 надійшли до Східного апеляційного господарського суду.
Відповідно до ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.2). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.4).
Переглядаючи в апеляційному порядку оскаржуване судове рішення, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та на підставі встановлених судом першої інстанції фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом попередньої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційним господарським судом встановлено наступне.
18.11.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг», EIC-код 56Х930000010610Х (далі за текстом – постачальник, позивач) та Новоайдарським районним центром зайнятості, EIC-код 56ХS0000LL12600I (далі за текстом – споживач, відповідач) укладено договір постачання природного газу № 11-1154/21-БО-Т (далі за текстом – договір), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язався поставити споживачеві природний газ, а споживач зобов`язався прийняти його та оплатити на умовах цього договору.
За умовами п. 2.1 договору постачальник передає споживачу на умовах цього договору замовлений споживачем обсяг (об`єм) природного газу у період з листопада 2021 року по грудень 2022 року (включно), в кількості 7,2 тис.куб.метрів, в тому числі крім іншого, за січень 2022 – 1,0; лютий 2022 – 0,9. 
Загальний обсяг природного газу, замовлений споживачем за цим договором, складається з сум загальних обсягів природного газу, замовлених споживачем на всі розрахункові періоди протягом строку дії договору (п.п. 2.1.3 п. 2.1 договору).
За приписами п. 2.4 договору перегляд та коригування замовлених споживачем обсягів природного газу за цим договором може відбуватися шляхом підписання сторонами додаткової угоди, в тому числі протягом відповідного розрахункового періоду. Споживач зобов`язується самостійно контролювати обсяги використання природного газу і своєчасно обмежувати (припиняти) використання природного газу у разі перевищення замовлених обсягів або своєчасно (до кінця відповідного розрахункового періоду) надавати постачальнику для оформлення відповідну додаткову угоду на коригування замовлених обсягів за цим договором. В будь-якому випадку, обсяг, визначений в акті приймання-передачі природного газу, оформленого відповідно до пункту 3.5 цього договору, вважається фактично використаним за цим договором обсягом природного газу.
Постачальник передає споживачу у загальному потоці природний газ у внутрішній точці виходу з газотранспортної системи. Право власності на природний газ переходить від постачальника до споживача після підписання актів приймання-передачі. Після переходу права власності на природний газ споживач несе всі ризики і бере на себе відповідальність, пов`язану з правом власності на природний газ (п. 3.1 договору).
Приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному розрахунковому періоді, оформлюється актом приймання-передачі газу (п. 3.5 договору).
Споживач зобов`язується надати постачальнику не пізніше 5-го (п`ятого) числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, завірену належним чином копію відповідного акту надання послуг з розподілу/транспортування газу за такий період, що складений між Оператором(ами) ГРМ та/або Оператором ГТС та споживачем, на підставі даних комерційного вузла обліку споживача, відповідно до вимог Кодексу ГТС/Кодексу ГРМ (п.п. 3.5.1 п. 3.5 договору).
На підставі отриманих від споживача даних та даних щодо остаточної алокації відборів споживача на інформаційній платформі Оператора ГТС постачальник готує та надає споживачу два примірники акту приймання-передачі за відповідний розрахунковий період (далі також – акт), підписані уповноваженим представником постачальника (п.п. 3.5.2 п. 3.5 договору).
Споживач протягом 2-х (двох) робочих днів з дати одержання акту зобов`язується повернути постачальнику один примірник оригіналу акту, підписаний уповноваженим представником споживача, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від його підписання (п.п. 3.5.3 п. 3.5 договору).
У випадку неповернення споживачем підписаного оригіналу акту до 15-го (п`ятнадцятого) числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, а також у випадку розбіжностей між даними, отриманими від споживача відповідно до підпункту 3.5.1 цього пункту, та даних щодо остаточної алокації відборів споживача на інформаційній платформі Оператора ГТС, обсяг (об`єм) спожитого газу вважається встановленим (узгодженим) відповідно до даних інформаційної платформи Оператора ГТС та переданим у власність споживачу, а вартість поставленого протягом відповідного розрахункового періоду газу розраховується з урахуванням цін, визначених в розділі 4 цього договору (п.п. 3.5.4 п. 3.5 договору).
Оплата за природний газ за відповідний розрахунковий період (місяць) здійснюється споживачем виключно грошовими коштами в наступному порядку: 70% вартості фактично переданого відповідно до акту приймання-передачі природного газу – до останнього числа місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено постачання газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий відповідно до акту приймання-передачі природний газ здійснюється споживачем до 15 числа (включно) місяця, наступного за місяцем, в якому споживач повинен був сплатити 70% грошових коштів за відповідний розрахунковий період. У разі відсутності акту приймання-передачі, фактична вартість використаного споживачем газу розраховується відповідно до умов підпункту 3.5.4 пункту 3.5 цього договору. Споживач має право здійснити оплату та/або передоплату за природний газ протягом періоду поставки або до початку розрахункового періоду (п. 5.1 договору).
Оплата за природний газ здійснюється споживачем шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника, зазначений в розділі 14 цього Договору. Споживач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі розрахуватися за поставлений природний газ відповідно до пункту 5.1 цього договору (п. 5.3 договору).
За умовами п. 6.2 договору споживач зобов`язаний, зокрема, прийняти газ на умовах цього договору, своєчасно оплачувати вартість поставленого природного газу в розмірі та порядку, що передбачені цим договором.
Постачальник має право, зокрема, отримати оплату за переданий за цим договором природний газ в розмірі та строки, визначені цим договором (п. 6.3 договору). 
За невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених законодавством і цим договором (п. 7.1 договору).
У разі прострочення споживачем строків остаточного розрахунку згідно пункту 5.1 та/або строків оплати за пунктом 8.4 цього договору, споживач зобов`язується сплатити постачальнику 3% річних, інфляційні збитки та пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховані від суми простроченого платежу за кожний день прострочення (п. 7.2 договору).
На виконання зобов`язань за договором позивач у лютому 2022 року поставив відповідачу природний газ, що підтверджується актом приймання-передачі природного газу від 28.02.2022, обсяг споживання у лютому 2022 року становить 0,78518 тис.куб.м. на загальну суму 12 997 грн 87 коп. з ПДВ.
Акти приймання-передачі природного газу від 28.02.2022 не містять підписів відповідача та в матеріалах справи відсутні докази їх направлення. 
Обсяг поставленого відповідачу природного газу у лютому 2022 року підтверджується інформацією Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» від 18.11.2024 № ТОВВИХ-24-17666, відповідно до якої обсяг природного газу, використаний споживачем з ЕІС-код 56ХS0000LL12600I в зазначений період та віднесений в алокацію постачальника ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» (EIC-код 56Х930000010610Х), становить з 01.02.2022 по 28.02.2022 – 785,18 м3; 01.03.2022 – 0,00 м3, та даними з інформаційної платформи Оператора ГТС щодо остаточної алокації відборів споживача.
Проте, як свідчать матеріали справи у відповідача обліковується заборгованість за поставлений природний газ у лютому 2022 року в сумі 12 997 грн 87 коп.
Оскільки відповідачем обов`язок щодо оплати вартості поставленого у лютому 2022 року природного газу не виконано, позивач звернувся з даним позовом до суду про стягнення з відповідача боргу за поставлений природний газ в сумі 12 997 грн 87 коп., пені в сумі 2 745 грн 58 коп., 3% річних в сумі 993 грн 71 коп. та інфляційних втрат в сумі 3 788 грн 48 коп.
За результатами розгляду заявлених вимог суд першої інстанції задовольнив позовну заяву частково, з мотивів викладених вище.
Надаючи кваліфікацію спірним правовідносинам, судова колегія погоджується з кваліфікацією, наданою судом першої інстанції про те, що своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу.
Згідно з п.п. 1-3 ст. 12 Закону України «Про ринок природного газу» постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Постачання природного газу здійснюється за цінами, що вільно встановлюються між постачальником та споживачем, крім випадків, передбачених цим Законом. Права та обов`язки постачальників і споживачів визначаються цим Законом, Цивільним і Господарським кодексами України, правилами постачання природного газу, іншими нормативно-правовими актами, а також договором постачання природного газу.
Правовідносини, які виникають між постачальниками та споживачами природного газу регулюються Правилами постачання природного газу, затвердженими постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2496 (далі за текстом – Правила).
Пунктом 3 розділу І Правил визначено, що постачання природного газу споживачу здійснюється на підставі договору постачання природного газу між постачальником та споживачем, який укладається відповідно до вимог цих Правил, та після включення споживача до Реєстру споживачів постачальника в інформаційній платформі Оператора ГТС у відповідному розрахунковому періоді в порядку, визначеному Кодексом газотранспортної системи.
Розрахунки споживача за поставлений природний газ здійснюються за розрахунковий період відповідно до умов договору постачання природного газу. У випадку недоплати вартості природного газу за розрахунковий період споживач проводить остаточний розрахунок відповідно до умов договору постачання природного газу. Датою оплати рахунка (здійснення розрахунку) є дата, на яку були зараховані кошти на рахунок постачальника (п.12 розділу ІІ Правил).
Пунктами 20, 21 розділу ІІ Правил визначено, що постачальник зобов`язаний забезпечувати постачання природного газу на умовах, визначених договором постачання природного газу, а споживач – своєчасно та в повному обсязі сплачувати за поставлений природний газ на умовах, визначених договором.
Судом першої інстанції встановлено, що укладення договору, поставка природного газу у період з 21.11.2021 по 28.02.2022 відповідачу підтверджується наявними в матеріалах справи документами, обов`язок відповідача оплатити вартість поставленого йому позивачем товару виникає в силу положень статей 655, 692, 712 Цивільного кодексу України та не залежить від факту надсилання (або не надсилання) позивачем акту приймання-передачі природного газу. Проте, матеріали справи не містять доказів в підтвердження оплати поставленого газу за лютий 2022 в сумі 12 997,87грн. 
Факт поставки природного газу відповідачу у лютому 2022 року у обсязі 0,78518 тис.куб.м. на суму 12 997 грн 87 коп. також встановлено судом першої інстанції, при цьому в частині вказаної суми, а саме в розмірі 479,24 грн за поставлений 28.02.2022 об`єм газу в обсязі 0,02895тис.куб.м., судом відмовлено, з чим не погоджується заявник. 
Заявником оскаржується відмова у стягненні боргу в сумі 479,24 грн, пені в розмірі 101,23грн, 3% в розмірі 36,63грн річних та інфляційних втрат в розмірі 1076,13грн, які були нараховані на зазначену спірну суму.
Відмова у стягненні заявлених сум обумовлена тим, що територія місцезнаходження відповідача визнана тимчасово окупованою з 25.02.2022, у зв`язку з чим з вказаної дати позивач не мав права здійснювати господарську діяльність щодо постачання природного газу відповідачу, враховуючи положення статтей 13 та 131 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Обґрунтовуючи викладене, суд послався на правову позицію, викладену у постанові Верховного суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2025 у справі №908/1162/23.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (в редакції Закону №1207-VII від 21.11.2021) тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. 
Згідно з ч. 1 ст. 3 вказаного Закону (в редакції Закону №1207-VII від 21.11.2021) передбачено, що для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається: 1) сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій; 2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України; 3) надра під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 цієї частини, і повітряний простір над цими територіями.
Частиною 1 статті 13 Закону №1207-VII від 21.11.2021 передбачено, що здійснення господарської діяльності юридичними особами, фізичними особами - підприємцями та фізичними особами, які провадять незалежну професійну діяльність, місцезнаходженням (місцем проживання) яких є тимчасово окупована територія, дозволяється виключно після зміни їхньої податкової адреси на іншу територію України. Правочин, стороною якого є суб`єкт господарювання, місцезнаходженням (місцем проживання) якого є тимчасово окупована територія, є нікчемним. На такі правочини не поширюється дія положення абзацу другого частини другої статті 215 Цивільного кодексу України.
На період тимчасової окупації переміщення товарів (робіт, послуг) з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію усіма видами транспорту, в тому числі автомобільним, залізничним, повітряним та трубопровідним транспортом, а також лініями електропередач та гідротехнічними спорудами, заборонено (ч. 1 ст. 131 Закону №1207-VII від 21.11.2021).
24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 “Про введення воєнного стану в Україні”, затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ “Про затвердження Указу Президента України “Про введення воєнного стану в Україні”, введено в Україні воєнний стан із 05 год 30 хв. 24.02.2022, який у подальшому неодноразово було продовжено і який станом на теперішній час продовжує діяти.
Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України внесено зміни до ст.ст.1, 3, 9, 11, 111, 13, 131 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». 
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (в редакції Закону №1207-VII від 20.03.2022) для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається, крім тих, що були зазначені у попередній редакції Закону, інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими рішенням Ради національної безпеки і оборони України, введеним у дію указом Президента України та надра під такими територіями (п.3).
Згідно з ч. 3 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (в редакції Закону №1207-VII від 20.03.2022) дата початку тимчасової окупації територій, передбачених пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначається рішенням Ради національної безпеки і оборони України, введеним у дію указом Президента України.
Частиною 1 та 2 статті 13 Закону №1207-VII від 20.03.2022 передбачено, що положення цієї статті застосовуються до тимчасово окупованої території, передбаченої пунктами 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, надр під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряного простору над цими територіями. В умовах воєнного стану рішенням Кабінету Міністрів України положення цієї статті можуть бути поширені на тимчасово окуповані території, передбачені пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, надра під територіями, зазначеними у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряний простір над цими територіями. 
Здійснення господарської діяльності юридичними особами, фізичними особами - підприємцями та фізичними особами, які провадять незалежну професійну діяльність, місцезнаходженням (місцем проживання) яких є тимчасово окупована територія, дозволяється виключно після зміни їхньої податкової адреси на іншу територію України. Правочин, стороною якого є суб`єкт господарювання, місцезнаходженням (місцем проживання) якого є тимчасово окупована територія, є нікчемним.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.131 Закону №1207-VII від 20.03.2022 положення цієї статті застосовуються до тимчасово окупованої території, передбаченої пунктами 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, надр під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряного простору над цими територіями. В умовах воєнного стану рішенням Кабінету Міністрів України положення цієї статті можуть бути поширені на тимчасово окуповані території, передбачені пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, надра під територіями, зазначеними у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряний простір над цими територіями. На період тимчасової окупації переміщення товарів (робіт, послуг) з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію усіма видами транспорту, в тому числі автомобільним, залізничним, повітряним та трубопровідним транспортом, а також лініями електропередач та гідротехнічними спорудами, заборонено.
Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, місцезнаходженням відповідача – Новоайдарського районного центру зайнятості, є: пров. Незалежності, будинок 4, селище міського типу Новоайдар, Новоайдарський район, Луганська область, 93500.
Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 № 75 “Про затвердження Переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 25 квітня 2022 року”, затверджено Перелік територій, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), до якого включено, зокрема, Новоайдарську селищну територіальну громаду Щастинського району Луганської області, на території якої зареєстрований відповідач.
Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 309 від 22.12.2022 “Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією”, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 23.12.2022 за № 1668/39004, оновлено Перелік територій, які продовжували перебувати під тимчасовою окупацією Російської Федерації, та передбачено, що територія Новоайдарської селищної територіальної громади Щастинського району Луганської області є тимчасово окупованою з 25.02.2022.
Наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 № 376, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 11.03.2025 за № 380/43786, затверджений оновлений Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією. У вказаному Переліку Новоайдарська селищна територіальна громада Щастинського району Луганської області визначена окупованою також з 25.02.2022.
Отже, відносно території, на якій зареєстрований відповідач та куди поставлявся природний газ, законодавець підтвердив існуючий на 25.02.2022 року факт окупації зазначеної території.
Заявник в поданій апеляційні скарзі наголошує, що Закон №1207-VII до 20.03.2022 року, не визначав тимчасово окупованими територію де знаходився Відповідач та регулював відносини із суб`єктами, що перебували на такій території, у зв`язку з чим він не розповсюджується на правовідносини між сторонами, крім того в умовах відсутності рішення Кабінету Міністрів України про поширення дії положень статей 13 і 13-1 Закону на тимчасово окуповані території, визначені пунктом 3 частини першої статті 3 Закону відсутні підстави для їх застосування до правовідносин, які виникли між сторонами.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03.10.2025 у справі № 908/1162/23 переглянув у касаційному порядку постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06.12.2023 року про стягнення боргу за спожитий у листопаді-грудні 2022 року обсяг електроенергії на об`єкті, який знаходився у місті Мелітополі, датою окупації якого є 25.02.2022, відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 "Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією".
ОП КГС ВС зазначила, що як за міжнародними правовими нормами, так і за законодавством України, територія визнається окупованою в силу наявних фактичних обставин; натомість закон не може змінювати цього факту, а встановлює правовий статус тимчасово окупованої території, а також правовий режим на тимчасово окупованій території.
Об`єднана палата дійшла висновку, що правовий статус тимчасово окупованої території не залежить від наявності рішення органу державної влади про визнання території окупованою. Рішення повноважного органу державної влади має не конститутивне, а лише інформативне значення, підтверджуючи конкретну дату початку чи припинення фактичної окупації. Заборона здійснення господарської діяльності на тимчасово окупованій території застосовується з моменту фактичної окупації, що є загальновідомим фактом і не потребує окремого доказування.
З огляду на викладене, у постанові у справі №908/1162/23 Об`єднана палата дійшла висновку про відсутність підстав для відступу від висновку, викладеного Верховним Судом у постанові у справі №910/9680/23 про поширення положень статті 13-1 Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України” на території, тимчасово окуповані в період воєнного стану, лише з огляду на загальновідомий факт окупації таких територій за відсутності відповідного рішення Кабінету Міністрів України.
Колегія суддів також враховує зазначені вище висновки Верховного Суду у справі №908/1162/23 відповідно до положень ч.4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, оскільки правовідносини у справах є подібними за змістовим критерієм.
Посилання заявника на те, що вказана правова позиція не підлягає застосуванню до спірних правовідносин в межах даної справи та посилання на адміністративну справу №280/5808/23, яка передана на розгляд Великої Палати Верховного суду з метою відступу від висновків застосування норм права викладених у тому числі у постанові від 03.10.2025 №908/1162/23, є безпідставною з огляду на те, що Велика Палата Верховного суду ухвалою від 22.01.2026 повернула справу № 280/5808/23 відповідній колегії Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду для розгляду, зазначаючи, що правовідносини у справі № 280/5808/23 не є подібними до правовідносин у наведених справах, які були на розгляді Касаційного господарського суду, оскільки виникли в інший період, ніж той, що досліджувався цим судом та відрізняються як предметом так і суб`єктним складом.
Виходячи із зазначеного, враховуючи, що окупація території місцезнаходження відповідача фактично відбулась 25.02.2022 року та є загальновідомим фактом, а також положення ст. 13-1 Закону №1207-VII та п.3.1 договору, суд зауважує, що сам факт постачання природного газу на окуповану територію ставить під сумів факт переходу права власності на газ до відповідача. 
В контексті заперечень позивача про необізнаність про окупацію станом на 28.02.2022 та неможливість зупинення постачання природного газу через технічні особливості функціонування газотранспортної системи, колегія звертає увагу на інформацію щодо остаточної алокації відборів відповідача, з якої вбачається, що постачання фактично було припинено 25 та 26 лютого 2022 року, за 27 лютого 2022 року дані взагалі відсутні, постачання було подовжено 28.02.2022 року та з 1.03.2022 року припинено. 
На переконання колегії, зазначене свідчить про обізнаність позивача з фактом окупації місцезнаходження відповідача та наявну технологічну можливість припинення постачання газу вже з 25.02.2022 року. 
Колегія також враховує, що відповідно до п. 3.1 договору право власності на природний газ переходить від постачальника до споживача після підписання актів приймання-передачі. Після переходу права власності на природний газ споживач несе всі ризики і бере на себе відповідальність, пов`язану з правом власності на природний газ. За змістом п.3.5 акт приймання-передачі підписується сторонами у наступному місяці після розрахункового. Як свідчать матеріали справи акти не були підписані сторонами. 
Отже, на час постачання 28.02.2022 року власником газу був позивач та на ньому залишаються всі ризики, пов`язані з споживанням газу невстановленими особами на окупованих територіях. Зазначене в свою чергу дає позивачу право на захист прав, які порушені шляхом спричинення шкоди, завданої внаслідок військової агресії. 
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла, висновку, що рішення місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за поставлений 28.02.2022 газ в обсязі 0,02895тис.куб.м вартістю 479,24 грн є законним та обґрунтованим. 
Водночас, заявником апеляційної скарги не зазначаються доводи щодо висновку суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення пені в розмірі 101,23грн, 3% в розмірі 36,63грн річних та інфляційних втрат в розмірі 1076,13грн, фактично викладені у скарзі доводи зводяться до заперечень з відмовою у частині основного боргу за лютий 2022.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального, процесуального права та підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення. 
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, з огляду на результат вирішення спору судові витрати, пов`язані з розглядом цієї справи покладаються на скаржника.
Керуючись статтею 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» на рішення Господарського суду Луганської області від 16.12.2025 у справі №913/14/25 залишити без задоволення.
2.Рішення Господарського суду Луганської області від 16.12.2025 у справі №913/14/25 залишити без змін. 
3.Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Порядок і строки оскарження передбачені статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 19.02.2026.

Головуючий суддя П.В. Демідова

Суддя Н.В. Гребенюк 

Суддя І.А. Шутенко