Справа № 347/949/25
Провадження № 1-кп/347/143/26
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" квітня 2026 р. м.Косів
Косівський районний суд Івано-Франківської області в складі:
головуючої судді  ОСОБА_1 ,
секретаря с/з   ОСОБА_2 ,
за участю:
прокурора    ОСОБА_3 ,
обвинуваченого  ОСОБА_4 ,
захисника   ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Косів кримінальне провадження внесене до ЄРДР за №12025090000000331 від 08.05.2025 року стосовно
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, на утриманні нікого не має, не працюючого, депутатом не обирався, раніше судимого вироком Івано-Франківського міського суду від 17.03.2021 року за ч.2 ст.263 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, покарання відбув повністю,
який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.263 КК України,
в с т а н о в и в :
Формулювання обвинувачення визнаного судом доведеним.
Судом визнано доведеним, що ОСОБА_4 вчинив придбання та зберігання бойових припасів (вибухових пристроїв) без передбаченого законом дозволу.
Кримінальне правопорушення вчинено за таких обставин.
Так, відповідно до Додатку №1 п. 1 Постанови Верховної Ради України «Про право власності на окремі види майна» від 17.06.1992 №2471-XII, встановлено, що до майна яке не може перебувати у власності громадян, громадських об`єднань, міжнародних організацій та юридичних осіб інших держав на території України належить: зброя, боєприпаси (крім мисливської і пневматичної зброї, зазначеної в додатку №2, і боєприпасів до неї, а також спортивної зброї і боєприпасів до неї, що придбаваються громадськими об`єднаннями з дозволу органів внутрішніх справ), бойова і спеціальна військова техніка, ракетно-космічні комплекси.
Згідно п.2 Положення про дозвільну систему, затвердженого Постановою Кабінетуміністрів України№576від 12.10.1992 визначено, що до предметів, матеріалів і речовин, підприємств, майстерень і лабораторій, на які поширюється дозвільна система, належать: вогнепальна зброя (нарізна воєнних зразків, несучасна стрілецька, спортивна, навчальна, охолощена, мисливська нарізна і гладкоствольна), бойові припаси до неї, холодна зброя, (арбалети, мисливські ножі тощо) та інше.
Відповідно до п.2.1 Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України №622 від 21.08.1998 визначено, що здійснюючи дозвільну систему, органи внутрішніх справ відповідно до законодавства України видають громадянам дозволи на придбання, зберігання та носіння вогнепальної мисливської зброї, холодної, охолодженої, пневматичної зброї, пристроїв.
При цьому, згідно п.21 ч.1 ст.23 Закону України «Про національну поліцію», поліція здійснює контроль за дотриманням фізичними та юридичними особами спеціальних правил та порядку зберігання і використання зброї, спеціальних засобів індивідуального захисту та активної оборони, боєприпасів, вибухових речовин і матеріалів, інших предметів, матеріалів та речовин, на які поширюється дозвільна система органів внутрішніх справ.
Однак, ОСОБА_4 , діючи у порушення указаних нормативно-правових актів, при невстановлених досудовим розслідуванням обставинах, місці та часі, проте не пізніше 09.02.2022, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, без передбаченого законом дозволу незаконно придбав та у строк до вищевказаного дня незаконно, без передбаченого законом дозволу зберігав по місцю свого проживання, за адресою: АДРЕСА_1 бойові припаси а саме: запал УЗРГМ до ручної осколкової гранати Ф1 та ручну осколкову гранату РГД-5 без запалу, які поєднуються між собою конструктивно, утворюючи при цьому ручну осколкову гранату РГД 5, яка відноситься до категорії бойових припасів, вибухових пристроїв, які придатні для здійснення вибуху та містять бризантну вибухову речовину - тротил. 
09 лютого 2022 року у період часу з 13 год. 11 хв. до 17 год. 06 хв., під час проведення за дозволом суду обшуку по місцю реєстрації ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_1 вищезазначений бойовий припас (вибуховий пристрій) вилучено.
Таким чином ОСОБА_4 вчинив придбання та зберігання бойових припасів (вибухових пристроїв) без передбаченого законом дозволу, тобто вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч.1 ст.263 КК України.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою винуватість у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні передбаченому ч.1 ст.263 КК України визнав повністю та пояснив, що вчинив кримінальне правопорушення за вказаних в обвинувальному акті обставин. Зокрема зазначив, що восени в 2021 році гуляючи в лісовому масиві, знайшов гранату. Спочатку думав, що це муляж, а тому приніс її додому, та залишив в тумбочці. В подальшому через мережу інтернет дізнався, що це граната бойова, і вона не являється муляжем. Однак віддати в правоохоронні органи не подумав, а просто залишив в себе вдома. Висловив жаль з приводу вчиненого, запевнив суд, що подібного не вчинятиме, зробив для себе правильні висновки, просив його суворо не карати. Не заперечив щодо розгляду справи згідно положень ч.3 ст. 349 КПК України.
Показання обвинуваченого ОСОБА_4 , є послідовними, логічними та такими, що не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення.
Крім повного визнання своєї вини обвинуваченим, його винуватість у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення доведена зібраними органом досудового розслідування матеріалами кримінального провадження, які учасники судового провадження не оспорювали та вважали їх дослідження в судовому засіданні недоцільним. Судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, сумніви у добровільності та істинності їх позицій відсутні.
Заслухавши думку учасників судового провадження, роз?яснивши їм зміст ч.3 ст.349 КПК України про те, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини в апеляційному порядку, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо цих обставин і визнав фактичні обставини доведеними наявними у матеріалах кримінального провадження доказами.
Отже, своїми умисними діяннями, які виразились у придбанні та зберіганні бойових припасів (вибухових пристроїв) без передбаченого законом дозволу, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч.1 ст.263 КК України, а дії обвинуваченого вірно кваліфіковані за вказаною статтею Кримінального кодексу.
Щодо призначення покарання.
Позиція сторони обвинувачення.
Прокурор в судовому засіданні просив визнати ОСОБА_4 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.263 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.
Речові докази (боєприпаси) конфіскувати в дохід держави в особі Міноборони та передати на ЗСУ, суму застави звернути в дохід держави, витрати за проведення експертиз стягнути з обвинуваченого.
Позиція сторони захисту.
Захисник обвинуваченого просила суд призначити обвинуваченому покарання з урахуванням ст.69 КК України та перейти до іншого, більш м?якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті за це кримінальне правопорушення – у виді штрафу. Заставу просила повернути заставодавцю, оскільки умови покладення обов`язків в разі внесення застави, обвинувачений ОСОБА_4 не порушував.
Позиція суду щодо призначення покарання.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд, дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зважаючи на вимоги ст. 65 КК України та роз`яснення, викладені в пункті 1 постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2013 №7, враховує: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують (обтяжують) покарання.
Водночас, згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.
У рішенні «Бемер проти Німеччини» від 03 жовтня 2002 року Європейський суд з прав людини зазначає, що кримінальний суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати в зв?язку з відстрочкою.
Так, суд враховує, що інкриміноване обвинуваченому кримінальне правопорушення відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, ОСОБА_4 раніше судимий, на утриманні нікого не має, раніше неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, має постійне місце реєстрації.
Обставинами, що пом?якшують покарання, передбаченими ст. 66 КК України, щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, як на стадії досудового так і на стадії судового розгляду, 
Обставиною, що відповідно до ст.67 КК України обтяжує покарання, є рецидив злочинів.
Таким чином, об`єктивно з`ясувавши всі обставини в їх сукупності, вирішивши питання, передбачені ст.368 КПК України та врахувавши обставини, передбачені ст.65 КК України, в тому числі встановлені судом обставини, які пом`якшують покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання, суд вважає, що обвинуваченому ОСОБА_4 слід призначити покарання в межах санкції ч.1 ст.263 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.
Згідно з приписами ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Кримінально-правові норми, що визначають загальні засади та правила призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Зваживши наведені обставини суд з урахуванням положень, зокрема ст. 75 КК приймає рішення про можливість чи неможливість звільнити особу від відбування покарання з випробуванням.
Так, суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_4 раніше судимий, вину свою визнав повністю, щиро розкаявся, зробив для себе правильні висновки, та запевнив суд, що подібного більше не вчинятиме.
Ураховуючи вищевикладене, суд доходить переконання, про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 без відбування реального покарання у вигляді позбавлення волі, та застосування до нього ст. 75 КК України, тобто - звільнення від відбування покарання з випробуванням, що найбільше відповідатиме меті його призначення відповідно до ст. 50 КК України, буде необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Призначення ОСОБА_4 саме такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів рівних можливостей та справедливого судового розгляду. Адже ефективність покарання залежить не лише і не в першу чергу від суворості санкції кримінально-правової норми, а і від спроможності не допустити безкарності злочинних діянь. Бо контроль над поведінкою, способом життя та роботи, протягом всього строку відбуття покарання із випробуванням, надає можливість органу пробації аналізувати інформацію з метою визначення рівня ресоціалізації (виправлення засудженого).
Суд наголошує, що призначення покарання є дискрецією лише суду, та здійснюється лише на підставі внутрішнього переконання судді, і оцінки особистості обвинуваченого, з метою досягнення саме мети визначеної ст. 50 КК України, тобто не лише покарати за вчинення правопорушення, а здійснити виправлення особистості, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому, покарання у виді позбавлення чи обмеження волі є винятковими покараннями, які застосовуються щодо осіб, виправлення яких є неможливим в іншій, передбачений законом спосіб.
Разом із цим суд, діючи відповідно до положень ч. 1 ст. 76 КК України, покладає на обвинуваченого ОСОБА_4 обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1, п.2 ч.3 ст. 76 КК України - періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Таке покарання, на переконання суду, відповідає положенням ст. 65-68 КК України та буде необхідним для виправлення обвинуваченого, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, відповідатиме особистості обвинуваченого та є достатнім, для досягнення, відповідно до ст. 50 КК України мети покарання. 
Щодо тривалості іспитового строку, то суд зауважує, що іспитовий строк містить у собі погрозу реального виконання покарання, якщо засуджений не буде виконувати умови випробування, і можливість остаточного звільнення від відбування покарання і погашення судимості, якщо особа виконає покладені на неї обов`язки. Встановлення іспитового строку полягає і в тому, що за засудженою особою здійснюється контроль з боку органів виконання покарання. Крім того, іспитовий строк дисциплінує засудженого, привчає його до додержання законів, нагадує йому, що він не виправданий, а проходить випробування, від результату якого залежить його подальша доля — звільнення від відбування призначеної основної міри покарання або реальне її відбування.
Встановлення в даному випадку судом іспитового строку 1 (один) рік є виправданим з врахуванням особи обвинуваченого, і достатнім для того щоб засуджений довів своє виправлення без реального відбування основного покарання.
Що стосується покликання захисника на застосування ст. 69 КК України, то суд звертає увагу, що положення ч.1 ст.69 КК України надають повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.
Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим ((ВС/ККС у справі № 629/2739/18 від 03.02.2021)).
Встановлені судом, та зазначені захисником пом`якшуючі обставини суд врахував, однак самі по собі, вони не є підставою для застосування ст. 69 КК України, та призначення покарання більш м`якого ніж передбачено в санкції статті.
Отже, підсумовуючи вищевикладене, на переконання суду, покарання у виді позбавлення волі визначене в санкції ч.1 ст. 263 КК України із застосуванням ст. 75 КК України, перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винуватого, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винуватого. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину, так як категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути співмірним із вчиненням злочину.
Таке покарання, на переконання суду, відповідає положенням ст. 65-68 КК України та буде необхідним для виправлення обвинуваченого, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, відповідатиме особистості обвинуваченого та є достатнім, для досягнення, відповідно до ст. 50 КК України мети покарання.
Щодо інших питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку.
Згідно ухвали Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17.04.2025 року ОСОБА_4 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою із визначенням розміру застави в сумі 60 560 гривень.
Відповідно до повідомлення ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)» від 18.04.2025 року серія І-ФР №10591 з Івано-Франківської установи виконання покарань (№12) на підставі ухвали Івано-Франківського міського суду від 17.04.2025 року, після внесення застави у розмірі 60 560 грн. був звільнений ув?язнений ОСОБА_4 .
Отже, заходи забезпечення кримінального провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_4 у вигляді застави у розмірі 60 560 грн., після внесення якої 18.04.2025 його було звільнено з-під варти, залишити без змін до набрання вироком законної сили.
Відповідно до ч.11 ст.182 КПК України, застава, що не була звернена в дохід держави, повертається підозрюваному, обвинуваченому, заставодавцю після припинення дії цього запобіжного заходу. При цьому застава, внесена підозрюваним, обвинуваченим, може бути повністю або частково звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень. Застава, внесена заставодавцем, може бути звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень тільки за його згодою.
Покликання прокурора на звернення застави в дохід держави не заслуговують на увагу, оскільки обвинувачений не порушував умови покладених на нього обов`язків. У дні коли ОСОБА_4 не з`являвся в судові засідання, в матеріалах справи наявні медичні довідки про перебування в цей період на лікуванні.
Отже враховуючи вищевикладене, після вступу вироку в законну силу, заставу внесену у розмірі 60560 гривень в інтересах обвинуваченого ОСОБА_4 на підставі ухвали Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17.04.2025 року – повернути заставодавцю ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Процесуальні витрати у кримінальному провадженні на загальну суму в розмірі 13 201, 66 гривень слід стягнути з обвинуваченого в дохід держави.
Арешти накладені на речові докази в даному кримінальному провадженні скасувати.
Питання речових доказів вирішити відповідно до ст. ст. 100КПК України.
На підставі вищевикладеного ст.ст.75, 76 КК України такеруючись статтями 349, 368, 371, 373, 374 КПК України, суд –
у х в а л и в :
Визнати  ОСОБА_4 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.263 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.
На підставі ст.75 КК України звільнити  ОСОБА_4 від відбування покарання, з іспитовим строком 1 (один) рік.
Відповідно до п. п. 1, 2 , ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України покласти на  ОСОБА_4 такі обов`язки: 
- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;
- періодично з?являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.
Запобіжний захід стосовно  ОСОБА_4 до набрання вироком суду законної сили у виді застави залишити без зміни.
Після вступу вироку в законну силу, заставу внесену у розмірі 60560 гривень в інтересах обвинуваченого ОСОБА_4 на підставі ухвали Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17.04.2025 року – повернути заставодавцю ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Стягнути з  ОСОБА_4 в дохід держави витрати за проведення експертиз у даному кримінальному провадженні на загальну суму 13201,66 грн.
Скасувати арешт накладений на речові докази в даному кримінальному проваджені.
Речові докази: 
- картонну коробку із написом SWEET TVBOX – повернути законному володільцю;
- запал УЗРГМ до ручної осколкової гранати Ф1 та ручну осколкову гранату РГД-5 без запалу, конфіскувати в дохід держави, в особі Міністерства оборони України, та передати на потреби Збройних Сил України, а за відсутності потреби – знищити.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Вирок суду не може бути оскаржено в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.
В іншій частині вирок може бути оскаржено до Івано-Франківського апеляційного суду, шляхом подання апеляційної скарги через Косівський районний суд Івано-Франківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Копію вироку негайно вручити обвинуваченому та прокурору.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя           ОСОБА_1