ОЧАКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ	

Справа № 483/1180/23
Провадження № 2/483/22/2026
РІШЕННЯ
Іменем України
18 березня 2026 року м. Очаків
Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:
головуючого – судді Рак Л.М.,
за участю секретаря Гречки С.Є.,
представника позивача за первісним позовом – адвоката Михайленко Н.М.,
представника відповідачки за первісним позовом – адвоката Шумілової Н.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля та стягнення грошової компенсації за частку майна та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

06 вересня 2023 року адвокат Михайленко Н.М., яка є представником позивача ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля та стягнення грошової компенсації за частку майна. Свої вимоги предстаник позивача обґрунтовувала тим, що позивач ОСОБА_1 перебував з відповідачкою ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі з 10 грудня 2014 року. 23 травня 2023 року рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області шлюб розірвано. У 2022 році під час шлюбу позивачем та відповідачем, було придбано транспортний засіб автомобіль КІА RIO 2011 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , вартістю 262224 гривень. З моменту припинення спільного проживання, ОСОБА_2 використовує спільний транспортний засіб, розпоряджаючись ним на власний розсуд та йому стало відомо, що колишня дружина, без його згоди, 22 квітня 2023 року здійснила відчуження транспортного засобу КІА RIO 2011 року випуску ОСОБА_3 , хоча фактично продовжує користуватися автомобілем. На теперішній час вказаний автомобіль має державний номер НОМЕР_3 . Вважає, що правочин щодо відчуження вказаного автомобіля виходить за межі дрібного побутового та потребував згоди позивача як другого із співвласників. Посилаючись на викладене, а також, що автомобіль придбано у шлюбі, представник позивача просила визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя майно, нажите у період шлюбу, а саме транспортний засіб – автомобіль марки КІА RIO 2011 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , вартістю 262224 гривень; визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки КІА RIO 2011 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 укладений 22 квітня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 1/2 належної йому частини вартості автомобіля марки КІА RIO 2011 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , у розмірі 131112 гривень; а також стягнути з відповідачів судові витрати.
Від представника відповідачки ОСОБА_2 – адвоката Шумілової Н.І. надійшов відзив на позовну заяву у якому представник зазначила, що з позовної заяви та доданих до неї доказів випливає відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачі діяли недобросовісно, зокрема, що ОСОБА_3 знала чи могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Так, оскаржуваний договір купівлі-продажу відповідачкою укладено 22 квітня 2023 року, водночас з позовом про розірвання шлюбу до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області позивач звернувся лише 15 травня 2023 року, таким чином, на час укладання Договору сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Оскільки спірний автомобіль продано в період шлюбу, доказів того, що кошти, отримані від продажу спірного автомобіля, витрачено не в інтересах сім`ї, не надано, тому відсутні підстави для стягнення з відповідачки на користь позивача грошової компенсації за вказаний автомобіль. У задоволенні позову представник відповідачки ОСОБА_2 просила відмовити в повному обсязі. 
19 жовтня 2023 року представник відповідачки ОСОБА_2 – адвокат Шумілова Н.І. звернулася до суду з зустрічною позовною заявою за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, яку обґрунтовувала тим, що позивачкою ОСОБА_2 за період шлюбу з відповідачем ОСОБА_1 було нажито майно у вигляді грошових заощаджень у сумі – 15000 дол. США, що станом на дату звернення з позовною заявою становить – 545850 грн. Вказані грошові кошти зберігалися вдома у подружжя, проте відповідач за зустрічним позовом без згоди позивачки забрав спільні сімейні кошти та використав їх на власний розсуд, таким чином самовільно розпорядився коштами, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Представник просила стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивачки 1/2 частину грошових коштів, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, в сумі 7500,00 дол. США, а також судові витрати.
24 жовтня 2023 року від представника позивача – адвоката Михайленко Н.М. надійшла відповідь на відзив на позовну заяву в якій представник зазначила, що відповідачка ОСОБА_3 є близькою подругою відповідачки ОСОБА_2 , тому їй достеменно відомо, що автомобіль «КІА RIO» є спільною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , більш того укладання договору купівлі-продажу автомобілю було здійснено саме з метою уникнення поділу автомобілю з ОСОБА_1 . Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Відповідно до Акту обстеження від 18 серпня 2023 року, виданого Чорноморською сільською радою, який підписано комісією у складі п`яти осіб, серед яких сусіди позивача та відповідачки, зазначено, що ОСОБА_1 проживав за адресою АДРЕСА_1 (адреса відповідачки ОСОБА_2 ) з червня 2020 року по березень 2023 року, тобто в квітні 2023 року, при продажі автомобіля, позивач вже не проживав разом з відповідачкою однією сім`єю, та згоди на продаж автомобілю не давав, та наголошує, що фактично автомобілем продовжує користуватися саме відповідачка ОСОБА_2 . У відзиві на позовну заяву відповідачка не погоджується з позовними вимогами позивача, при цьому не зазначає жодного обгрунтування своїх заперечень.
24 жовтня 2023 року від відповідачки ОСОБА_3 надійшли письмові пояснення по суті справи, у яких відповідачка зазначила, що вона не є належним відповідачем по справі та зазначила, що знає сім`ю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дуже давно, вона дійсно є близькою подругою ОСОБА_2 , часто була на святах в цій сім`ї, а тому їй було відомо, що ОСОБА_1 перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_2 придбав автомобіль марки «КІА RIO», 2011 року. ОСОБА_1 є військовослужбовцем і коли він був у відрядженнях, автомобілем користувалася її подруга ОСОБА_2 . На початку 2023 року у подружжя погіршилися стосунки і в березні 2023 року ОСОБА_4 переїхав від ОСОБА_5 , а автомобілем продовжувала користуватися ОСОБА_6 . В квітні 2023 року ОСОБА_5 повідомила їй про те, що необхідно переоформити автомобіль марки «КІА RIO», 2011 року, яким вона користувалася на іншу особу, але не на члена сім`ї, та запропонувала їй зареєструвати автомобіль на її ім`я. На її питання з якого приводу це необхідно зробити, вона повідомила, що ОСОБА_7 буде подавати на розлучення, дітей не має, іншого спільного майна не має, тому автомобіль залишиться на ній, а щоб він не передумав, та не мав бажання забрати автомобіль, необхідно було його переоформити на іншу особу. Взявши необхідні документи, вони поїхали до м. ОСОБА_8 та ОСОБА_5 здійснила перереєстрацію автомобіля на її ім`я, при цьому жодних коштів вона не отримувала від ОСОБА_2 , жодного разу за кермо автомобіля не сідала, одразу ж після перереєстрації автомобіля технічний паспорт передала ОСОБА_9 22 серпня 2023 року, на прохання ОСОБА_10 вона підписала довіреність на право управління та розпорядження автомобілем на ім`я останньої. На даний час саме ОСОБА_2 продовжує користуватися автомобілем марки «КІА RIO», 2011 року.
Ухвалою суду від 01 грудня 2023 року зустрічний позов  ОСОБА_2 до ОСОБА_1  про поділ майна подружжя (справа № 483/1473/23, провадження № 2/483/455/2023) об`єднано в одне провадження під спільним номером 483/1180/23 (номер провадження № 2/483/383/2023) із позовною заявою  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання недійсним договору купівлі продажу автомобіля та стягнення грошової компенсації за частку майна.
09 січня 2024 року від представника позивача за первісним позовом – адвоката Михайленко Н.М. надійшов відзив на зустрічну позовну, у якому представник вказала, що ОСОБА_2 не підтверджено факту того, що грошові кошти, зазначені в зустрічному позові були у подружжя. Вдома у них ніколи не зберігалась така велика сума грошових коштів, тим паче позивачка не навела навіть джерело походження цього майна. Тобто, на підтвердження своїх вимог позивачка не надає жодного доказу, а всі факти, на які посилається у позові, ґрунтуються лише не припущеннях. Позивачкою ОСОБА_2 не враховано, що сімейні заощадження з точки зору доказування є складним об`єктом, оскільки зазвичай подружжя, яке має такі заощадження, жодним чином не фіксує кількість таких коштів, їх походження та власне, належність подружжю чи одному із подружжя, а також не надано жодного доказу, який би підтверджував той факт, що такі грошові кошти взагалі були у подружжя, де вони зберігались, джерело їх походження, їх кількість тощо. Посилаючись на те, що відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 не мав можливості надати відзив на зустрічну позовну заяву у зазначений в ухвалі строк, оскільки його представник перебувала на лікарняному, представник просила поновити строк для подачі відзиву на позовну заяву та відмовити в задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.
12 червня 2024 року від представника позивачки за зустрічним позовом – адвоката Шумілової Н.І. надійшла заява про збільшення позовних вимог, у якій представник зазначила, що за приписами ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. За такого, заробітна плата ОСОБА_1 за березень, квітень і травень 2023 року має статус об`єкта спільної сумісної власності подружжя, відтак, оскільки ОСОБА_1 доходи за вказаний період приховав від ОСОБА_2 , в останньої є право на вимогу половини отриманих ним коштів, загальний розмір яких складає 150000 грн., що були зараховані на картковий рахунок в АТ ПриватБанк. Посилаючись на викладене, представник просила вирішувати позовні вимоги в збільшеній редакції та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 частину грошових коштів, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, в сумі 7500,00 дол. США; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 частину заробітної плати та інших доходів, що надійшли на картковий рахунок ОСОБА_1 протягом березня, квітня та травня 2023 року в розмірі 75000 грн. (1/2 частина від 150000 грн., що надійшли на картковий рахунок всього з березня по травень 2023 року); 3) стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 всі судові витрати.
03 грудня 2024 року від представника позивачки за зустрічним позовом – адвоката Шумілової Н.І. через систему «Електронний суд» надійшла заява про зміну предмету позову в якій представник просила вирішувати позовні вимоги в наступній (збільній) редакції, а саме: стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 частину грошових коштів, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя в сумі 7500,00 дол. США; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 частину заробітної плати та інших доходів, що надійшли на картковий рахунок ОСОБА_1 протягом березня, квітня та травня 2023 року в розмірі 131958 грн. 83 коп. (1/2 частина від 263917 грн. 65 коп., що надійшли на картковий рахунок всього з березня по травень 2023 року); 3) стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 всі судові витрати.
Ухвалою суду від 09 грудня 2024 року у справі призначено судову транспортно-товарознавчу експертизу та провадження у справі на час проведення експертизи зупинено.
Ухвалою суду від 28 квітня 2025 року провадження у справі поновлено.
30 червня 2025 року від представника позивача за зустрічним позовом – адвоката Шумілової Н.І. через систему «Електронний суд» надійшла заява про збільшення позовних вимог, у якій представник просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 частину грошових коштів, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя в сумі 7500,00 дол. США; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 частину заробітної плати та інших доходів, що надійшли на картковий рахунок ОСОБА_1 протягом березня, квітня травня та з 01 червня по 23 червня 2023 року 2023 року в розмірі 153887 грн. 62 грн. (1/2 частина від 307775 грн. 23 коп, що надійшли на картковий рахунок всього з березня по 23 червня 2023 року); 3) стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 всі судові витрати.
04 липня 2025 року від представника позивача за первісним позовом – адвоката Михайленко Н.М. через систему «Електронний суд» надійшла заява про зменшення позовних вимог, а саме представник позивача просила: визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя майно, нажите у період шлюбу, а саме: транспортний засіб автомобіль марки KIA RIO, 2011 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , вартістю 251134 грн.11 коп.; визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки KIA RIO, 2011 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , укладений 22 квітня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 1/2 належної йому частини вартості автомобіля марки KIA RIO, 2011 випуску, ідентифікаційний НОМЕР_1 , у розмірі 125567 грн. 05 коп.; стягнути з відповідачів судові витрати.
Ухвалою суду про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті від 14 серпня 2025 року позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 частини грошових коштів, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, в сумі 7500,00 дол. США – залишено без розгляду, підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.
Представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 – адвокат Михайленко Н.М. у судовому засіданні підтримала заяву про зменшення позовних вимог надану до суду 04 липня 2025 року та просила її вимоги задовольнити. В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 представник просила відмовити.
Представник відповідачки за первісним позовом та позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_2 – адвокат Шумілова Н.І. у судовому засіданні зустрічні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити та відмовити в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 .
Відповідачка за первісним позовом ОСОБА_3 будучи належним чином повідомленою про час, дату та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності.
Вислухавши пояснення учасників справи, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного.
Судом встановлено та не заперечується сторонами, що з 10 грудня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.
У період шлюбу, а саме 13 жовтня 2022 року подружжям було придбано автомобіль КІА RIO 2011 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , що підтверджується повідомленням регіонального сервісного центру в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях від 10 липня 2025 року, копією договору купівлі-продажу транспортного засобу укладеного між ОСОБА_11 від імені якої за дорученням діяв ОСОБА_12 та ОСОБА_2 (т. 2 а.с. 8, 13-14, 31-41). Вказана обставина не заперечувалась жодною із сторін.
Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 травня 2023 року в цивільній справі № 483/554/23, провадження № 2/483/242/2023 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (т. 1 а.с. 14).
22 квітня 2023 року транспортний засіб КІА RIO 2011 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу VIN НОМЕР_1 було перереєстровано з ОСОБА_2 на ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу №4841/2023/3778375, який було оформлено та підписано сторонами в сервісному центрі 4841 РСЦ ГСЦ МВС в Миколаївській області (т. 2 а.с. 24-25, 27-29). 
Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК України).
За змістом ч. 1 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою (ч. 1 ст. 65 СК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України). 
Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини/чоловіка визначені ст. 57 СК України, відповідно до якої, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте до шлюбу; за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Конструкція норми ст. 60 СК України містить правову презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу (крім майна, зазначеного в ст. 57 СК України). Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» роз`яснено, що, вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу, проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, вже не діє.
Вирішуючи вимоги первісного позову в частині визнання автомобіля КІА RIO 2011 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд враховує наступне.
З огляду на закріплену у цивільному законодавстві презумпцію спільності майна подружжя, набутого у період зареєстрованого шлюбу, процесуальний обов`язок доказування того, що майно є особистою приватною власністю покладається на того з подружжя, хто на цьому наполягає. 
Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.
Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Щодо вимоги позивача за первісним позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, суд зазначає наступне.
За змістом ст. 41 Конституції України, ст. 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. 
Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (ст. 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. 
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.ч. 1, 2 ст.71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України). Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (ст. 183 ЦК України).
Вартість майна, що підлягає поділу, потрібно визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. 
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (дрібним побутовим є такий правочин, який задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість). Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (ст. 65 СК України).
Норми ч. 3 ст. 65 СК України передбачають надання згоди іншого з подружжя на відчуження цінної речі у письмовому вигляді, тому наявність такої згоди може бути доведене лише письмовими доказами. 
Відповідно до ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Відчуження спільного майна відбувається за згодою співвласників, а відчуження частки лише за її наявності (після зміни правового режиму спільного майна подружжя зі спільної сумісної на спільну часткову). В такому разі співвласник вправі самостійно розпорядитися своєю часткою, але з додержанням вимог ст. 362 ЦК України про переважно право купівлі частки (якщо відчуження частки відбувається на підставі договору купівлі-продажу). Якщо об`єкт належить на праві спільної сумісної власності кільком особам, то право власності кожного із співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь об`єкт, відтак передати у власність можна лише об`єкт в цілому. 
Відсутність згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору купівлі-продажу позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до ч. 4 ст. 369, ст. 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи – контрагента за таким договором.
Суд не приймає до уваги зазначені представником відповідачки за первисним позовом ОСОБА_2 твердження про те, що автомобіль було продано у період шлюбу, а кошти були витрачені в інтересах сім`ї з огляду на наступне.
Так, з копії акту обстеження про встановлення факту проживання громадян в с. Чорноморка Миколаївського району Миколаївської області від 18 серпня 2023 року, складеного комісією Чорноморської сільської ради Миколаївського району вбачається, що комісією встановлено, що з червня 2020 року по березень 2023 року ОСОБА_1 проживав за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний факт підтверджено свідками ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 (том 1 а.с. 9).
Крім того, вказаний факт підтвердили допитанні в судовому засіданні свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_17 .
Підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу щодо розпорядження майном, набутим під час шлюбу, є не лише відсутність згоди іншого з подружжя на його вчинення, але й недобросовісність набувача з урахуванням такого.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.
Правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ч. 1 ст. 236 ЦК України).
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів з фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання такими правами не допускається. 
Слід зазначити, що суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем, і зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.09.2022 у справі № 125/2157/19 вказала, що презумпція розпорядження спільним майном одним із подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той із подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
Добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
У справі № 916/2813/18 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що недобросовісною є особа, яка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і, що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
Отже, добросовісність насамперед характеризує поведінку кінцевого набувача, який за обставин, про які відомо суду, очевидно, міг або не міг дізнатися про факти, які становлять предмет доказування. Адже об`єктивно неможливо дізнатися, як та чи інша особа сприймає певні обставини. Тому й добросовісність не можна пов`язувати з внутрішнім сприйняттям кінцевим набувачем певних обставин.
Тому укладання одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і, що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
Так, 12 листопада 2025 року відповідачка ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_1 на момент продажу автомобіля не проживав вже разом з ОСОБА_2 однією сім`єю, він з`їхав від ОСОБА_5 приблизно в березні 2023 року, згоди на продаж автомобіля який їм належав він не надавав, автомобіль було переоформлено на її ім`я на прохання ОСОБА_2 , яка їй пояснила, що не бажає поділу автомобіля з ОСОБА_1 , оскільки вона фактично користувалася та користується й на теперішній час автомобілем. Гроші за продаж автомобіля вона не отримувала, за кермо автомобіля ніколи не сідала. Після покупки автомобіля вона надала довіреність ОСОБА_2 на керування автомобілем, яку нотаріально посвідчили. Ганна просила її нікому не розповідати про переоформлення автомобіля. Сергію про продаж автомобіля вже стало відомо коли він подав на розлучення, приблизно в травні-червні 2023 року.
Отже, судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_3 діяла недобросовісно, знала, що автомобіль належить подружжю на праві спільної власності і згоди на продаж автомобіля ОСОБА_1 не надавав, а тому є підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля КІА RIO 2011 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 .
Таким чином, легковий автомобіль КІА RIO 2011 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , зареєстрований на ОСОБА_2 , є спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки був придбаний в період зареєстрованого шлюбу.
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).
Частинами 1 та 2 ст. 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. 
За ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Як вбачається з висновку експерта № Вс-13 судової транспортно-товарознавчої експертизи у цивільній справі № 483/1180/234 від 14 квітня 2025 року, середня ринкова ціна легкового автомобіля Кіа-Rіо реєстраційний номер НОМЕР_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , 2011 року випуску, станом на час проведення експертизи – 02 квітня 2025 року складає 251134 грн. 11 коп. (т. 2 а.с. 237-250).
З огляду на те, що спірний транспортний засіб було набуто сторонами під час перебування у шлюбі, він є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і один з співвласників – ОСОБА_1 має право на отримання грошової компенсації вартості своєї частки, виходячи з дійсної вартості автомобіля на час розгляду справи.
Враховуючи правило рівності часток подружжя в спільному майні, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація в розмірі 125567 грн. 05 коп., що становить частку дійсної вартості автомобіля, а договір купівлі-продажу автомобіля укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягає визнанню недійсним.
Щодо долученого до матеріалів справи представником відповідачки ОСОБА_2 – адвокатом Шуміловою Н.І. висновку експерта Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз № 3442-34-25 від 11 серпня 2025 року судової автотранспортної експертизи транспортного засобу в рамках цивільного провадження № 483/1180/23 (т. 3 а.с. 50-56), суд заначає, що автотранспортне дослідження було проведено за заявою позивачки за зустрічним позовом, без повідомлення та участі у проведенні такого дослідження позивача за первісним позовом або його представника, а тому він не може бути прийнятим судом.
Вирішуючи вимоги зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя суд дійшов наступного.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, які розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування вказаної презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. 
Обов`язок доказування власної правової позиції не може полягати лише у спростуванні протилежною стороною доводів іншої сторони, а насамперед полягає у доведенні стороною власної правової позиції. 
Позивачкою за зустрічним позовом ОСОБА_2 заявлено вимогу про стягнення частини заробітної плати відповідача, отриманої ним у період часу з березня по 23 червня 2023 року в розмірі 153887 грн. 62 грн.
На виконання ухвали суду від 30 вересня 2025 року та 09 грудня 2024 року про витребування доказів АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надано виписки по рахункам, які були досліджені в судовому засіданні (т. 2 а.с.134-149, 231-234).
Так, з вказаних виписок вбачається, що ОСОБА_1 у період за березень 2025 року по травень 2025 року отримано 240258 грн. 89 коп заробітної плати та у період з 01 червня по 23 червня 2023 року отримано 43857 грн. 58 коп.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.
Статтею 63 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою (ч. 1 ст. 65 Сімейного кодексу України).
Згідно із ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Оскільки в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 фактично не проживали однією сім`єю з березня 2023 року, тому позовні вимоги за зустрічним позовом задоволенню не підлягають.
Питання щодо судових витрат суд вирішує в порядку ст. 141 ЦПК України, згідно з положеннями якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову – на відповідача.
Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, і витрати пов`язані із залученням експертів та проведенням експертизи.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що при зверненні до суду позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 сплачено судовий збір в сумі 2147 грн. 20 коп., 1311 грн. 12 коп. та 536 грн. 80 коп., що підтверджується платіжними квитанціями (т. 1 а.с. 1, 2, 21), і ці суми підлягають стягненню з відповідачки за первісним позовом.
Крім того, відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України докази понесених судових витрат можуть бути надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК, у разі відмови у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача, а тому судові витрати за зустрічним позовом суд відносить на рахунок позивачки за зустрічним позовом. 
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 259, 263-265 ЦПК України, –

В И Р І Ш И В :

Цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля та стягнення грошової компенсації за частку майна, – задовольнити.

Визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 транспортний засіб – автомобіль марки КІА RIO, 2011 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , вартістю 251134 грн. 11 коп.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки КІА RIO, 2011 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , укладений 22 квітня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 1/2 належної йому частини вартості автомобіля марки КІА RIO, 2011 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , у розмірі 125567 (сто двадцять п`ять тисяч п`ятсот шістдесят сім) грн. 05 коп.

Стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок сплаченого судового збору – 1997 (одну тисячу дев`ятсот дев`яносто сім) гривень 56 копійок.

Стягнути з  ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в рахунок сплаченого судового збору – 1997 (одну тисячу дев`ятсот дев`яносто сім) гривень 56 копійок.

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя – відмовити.

Судові витрати за зустрічним позовом віднести на рахунок позивачки за зустрічним позовом.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення. 

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення буде складений 27 березня 2026 року.

Головуючий: