ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

головуючий суддя у першій інстанції: Калинич Я.М.

24 березня 2026 року	Львів	Справа №260/11188/23 пров. №А/857/46541/25	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
головуючого судді: Бруновської Н.В.
суддів: Хобор Р.Б., Шавеля Р.М.
за участю секретаря судового засідання: Пославського Д.Б.
представника апелянта: Рішка П.М.
представника відповідача: Самойленко К.Є.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 березня 2025 року у справі № 260/11188/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Закарпатській області про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень,-
ВСТАНОВИВ:
28.12.2023р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління ДПС у Закарпатській області, в якому просив суд визнати протиправними та скасувати:
-податкове повідомлення-рішення від 23.10.2023р. №0481430/2019-2412-0713- НОМЕР_1 , яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2019 рік у сумі 131956,94 грн.;
-податкове повідомлення-рішення від 23.10.2023р. №0481454-2412-0713-UA21080130000093757, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2020 рік у сумі 136903,04 грн.;
-податкове повідомлення-рішення від 23.10.2023р. №0481429-2412-0713-UA21080130000093757, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2021 рік у сумі 94864,77 грн.;
-податкове повідомлення-рішення від 23.10.2023р. №0481428-2412-0713-UA21080130000093757, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2022 рік у сумі 67828,31 грн.
Позивач наполягав, що цей відповідний об`єкт нерухомості не є об`єктом оподаткування, оскільки відноситься до будівель промисловості (код 125 ДК 018-2000), класифікується у секції «С» КВЕД ДК 009:2010 (лісопильне та стругальне виробництво) та використовувалося ним безпосередньо для здійснення господарської діяльності у 2019-му, 2020-му, 2021-му та 2022-му податкових періодах і не здавався в оренду, лізинг чи позичку. Зокрема, даний об`єкт нежитлової нерухомості підлягає звільненню від оподаткування податком на нерухоме майно відповідно до п.п. «є» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України.
Рішенням від 10 березня 2025 року Закарпатського окружного адміністративного суду в позові відмовлено.
22 липня 2025 року Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано, позов задоволено.
Постановою Верховного Суду від 16 жовтня 2025 року касаційну скаргу Головного управління ДПС у Закарпатській області задоволено частково, а Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22 липня 2025 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Скасовуючи Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду, суд касаційної інстанції вказав, що суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки доказам і доводам щодо здійснення саме Позивачем промислового виробництва з використанням відповідного об`єкта нерухомості, залишив поза увагою обставину щодо можливого використання цієї будівлі іншим суб`єктом господарювання та не мотивував, з яких підстав відхилив висновки суду першої інстанції про невідповідність основного виду діяльності Позивача вимогам п.п.«є» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України.
Представник апелянта, Рішко П.М. в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав з підстав у ній зазначених.
Представник відповідача, Самойленко К.Є., в судовому засіданні просив суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інчтанції без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.
ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа - підприємець з 08.10.2004р., що підтверджується копією витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.
Видами діяльності, є: 16.10 Лісопильне та стругальне виробництво (основний); 46.73 Оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарно-технічним обладнанням, що підтверджується копією витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 29.06.2023р.
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно об`єкт нерухомого майна – «нежитлова будівля, будівля лісопильного цеху», що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 3181,6 м2 (нежитлова нерухомість, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 28657389), у податкові період, у тому числі з 01.01.2019р. до 30.11.2022р., перебував у власності ОСОБА_1 
Головне управління ДПС у Закарпаьсктій області 23 жовтня 2023 року прийняв податкові повідомлення-рішення, якими ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості», а саме:
- №0481430/2019-2412-0713-UA21080130000093757 за 2019 рік у сумі 131 956,94 грн;
- №0481454-2412-0713-UA21080130000093757 за 2020 рік у сумі 136903,04 грн;
- №0481429-2412-0713-UA21080130000093757 за 2021 рік у сумі 94864,77 грн;
- №0481428-2412-0713-UA21080130000093757 за 2022 рік у сумі 67828,31 грн.
ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
В п.10.1 ст.10 ПК України видно, що до місцевих податків належать податок на майно та єдиний податок.
Платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом (п.15.1 ст.15 ПК України).
Відповідно до ст.65 ПК України податок на майно складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки та транспортного податку та плати за землю.
ст.266 ПК України регламентовано елементи податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Із змісту п.п.266.1.1, 266.1.2 п.266.1 ст.266 ПК України видно, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості. Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
За приписами п.п.266.3.1, 266.3.2 п.266.3 ст.266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Згідно п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України встановлено пільги зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Відповідно до п.п.«є» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України (в редакції, чинній до 22 травня 2020 року) не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.
23 травня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» від 16 січня 2020 року № 466-IX (далі також - Закон №466).
У зв`язку з цим п.п.«є» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України викладений у редакції, відповідно до якої не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, віднесені до групи "Будівлі промислові та склади" (код 125 Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.
У 2024 році до цієї норм також внесені зміни, згідно яких не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, віднесені до класу "Промислові та складські будівлі" (код 125) Класифікатора будівель і споруд НК 018:2023, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.
Отже, спір у цій справі стосується можливості нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за функціонування 2 різних редакцій п.п.«є» п.п.266.2.2 п. 266.2 ст.266 ПК України: до та після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» №466.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу апелянта, що встановлення законодавцем певних податкових пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку пп.«є» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПКУ, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва. 
Застосування пп.«є» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України можливе у разі, якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з урахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).
Такий підхід до застосування положень п.п.«є» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України неодноразово викладено у висновках Верховного Суду, зокрема, у постановах від 31.10.2023р. у справі №160/11472/19, від 17.02.2020р. у справі №820/3556/17, від 25.03.2020р. у справі №280/5332/18, від 20.02.2020р. у справі №819/1537/17, від 15.05.2018р. у справі №806/2461/17.
Отже, законодавець визначає три критерії застосування п.п.«є» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України:
-об`єкт оподаткування є будівлею промисловості, віднесеною до групи «Будівлі промислові та склади» (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000;
-використовується за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010;
- не здається власниками в оренду, лізинг, позичку.
Встановлена відсутність будь-якої з наведених вище ознак об`єкта нерухомого майна не дає підстав для звільнення його від оподаткування за правилами п.п.«є» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України.
Не приймає колегія суддів доводи апелянта, про можливість застосування пільги на підставі функціонального призначення будівлі, оскільки відповідно до вищевказаних норм права та судової практики пільга застосовується лише у разі підтвердження фактичної діяльності, яка відповідає функціональному призначенню об`єкта.
Як видно з матеріалів справи позивачу на праві власності належить:
«нежитлова будівля, будівля лісопильного цеху», що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 3181,6 м2 (нежитлова нерухомість, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 28657389).
Із відомостей з інформаційно-комунікаційних систем ДПС зокрема, реєстраційних даних платника податків – ФОП ОСОБА_1 з 12.06.2013р. - 28.06.2023р. зареєстрований основний вид діяльності – КВЕД _16.73 «оптова торгiвля деревиною, будiвельними матерiалами та санiтарно-технiчним обладнанням» (секція G), який не класифікується у секціях B – F КВЕД ДК 009:2010. 
Тобто, вид діяльності за КВЕД _16.10 «Лiсопильне та стругальне виробництво» зареєстровано ФОП ОСОБА_1 , як основний – 29.06.2023р., що підтверджується: інформацією з Інформаційно-комунікаційних систем органів ДПС та Витягом з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 29.06.2023р.
Згідно податкових декларацій платника єдиного податку – ФОП ОСОБА_1 , які подавалися позивачем за спірний період: фактична чисельність найманих працівників за звітні періоди 2019-2022 роки становить – 0; у звітному періоді декларується вид підприємницької діяльності 46.73 – оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарно-технічним обладнанням. 
Таким чином, спростовуються доводи апелянта про використання, у 2019- 2022 року податкових (звітних) періодах об`єкту нерухомого майна – будівлі, лісопильного цеху під літерою Н, (адреса: АДРЕСА_1 , загальною площею 3181,6 м2) - за її функціональним призначенням, а саме – стругальне та лісопильне виробництво. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що лісопильне та стругальне виробництво є діяльністю, яка не може здійснюватися суб`єктом господарювання одноособово.
Не приймає до уваги колегія суддів на який покликається апелянт, акт обстеження комісії Тересвянської селищної ради від 23.03.2024р., оскільки даний акт обстеження, складений 26 березня 2024 та може підтверджувати відповідний факт лише на дату обстеження, однак не у періоди з 2019-2022 роки.
В матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували діяльність ФОП ОСОБА_1 по КВЕД 16.10_Лісопильне та стругальне виробництво.
Додані апелянтом до матеріалів справи докази зокрема: акт виконання робіт 37/643/2кв-де/2021 від 16.04.2021р. який складений ФОП ОСОБА_1 з Товарною біржою «Закарпатська Універсальна Товарно-Сировинна біржа» про проведення електронних торгів з продажу ресурсів необробленої деревини; договір купівлі- продажу №1/2020 від 01.01.2020р. (укладений ТОВ «КАРПАТ УСПІХ» (продавець) з ФОП ОСОБА_1 (покупець) про купівлю круглих лісоматеріалів з різних порід деревини; договір від 01.05.2021р. №1/2021 ( укладений ФОП ОСОБА_1 та фірмою Dservice., Угорщина) про купівлю пиломатеріалів обрізних, необрізних з хвойних порід, паливний брикет з різних видів сировини не підтверджують факт здійснення позивачем такого виду діяльності, як лісопильне та стругальне виробництво, а також, не можуть підтвердити факт використання будівлі лісопильного цеху під літерою Н, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 3181,6 м2 у 2019 – 2022 податкових звітних періодах у діяльності ФОП ОСОБА_1 .
Щодо інших доказів, які надав апелянт до матеріалів справи, такими не підтверджується факт здійснення лісопильного та стругального виробництва ФОП ОСОБА_1 за адресою об`єкту оподаткування, та такі докази свідчать, що виробництво здійснювалось іншими суб`єктами господарювання, які, здійснюючи свою діяльність з лісопильного та стругального виробництва за адресою об`єкта оподаткування, використовували такий об`єкт на праві суборенди.
Разом з тим, у матеріалах справи наявні дані з Державного реєстру юридичних осіб щодо ТОВ «Карпати Успіх» (ЄДРПОУ38029005), згідно яких, вказане товариство має юридичну адресу: АДРЕСА_1 . Керівником і бенефіціаром цього товариства є ОСОБА_1 , який одночасно виступає позивачем.
Тобто, господарська діяльність (лісопиляння) в цій будівлі здійснювалася через ТОВ «Карпати Успіх», а не безпосередньо через ФОП ОСОБА_1 , що підтверджується також, видами діяльності товариства за КВЕД, які підтверджують виробничий характер діяльності в приміщенні. 
Таким чином, доводи апелянта про самостійне використання будівлі у 2019р.– 2022р. не підтверджено жодними належними доказами, та в справі наявні докази про користування будівлею іншою юридичною особою.
В матеріалах справи відсутні докази використання ФОП ОСОБА_1 будівлі в межах саме власної підприємницької діяльності за функціональним призначенням, та докази про те, що діяльність, яку веде позивач в даному об`єкті оподаткування, дійсно відповідає умовам, передбаченим для застосування пільги. Тому, право на звільнення від сплати податку на промислові будівлі позивач не має. Без таких доказів застосування пільги є неможливим, навіть якщо об`єкт формально відповідає визначеному законодавством функціональному призначенню.
Верховний Суд у постанові від 17.02.2020р. у справі №820/3556/17, сформулював наступний висновок: «підставою для звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податків за правилами п.п. «є» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України є особливість, що характеризує об`єкт оподаткування.
При цьому, сама по собі специфіка об`єкта оподаткування – наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.
Обираючи за вихідне поняття «промисловість», у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції».
Отже, чинним на час виникнення спірних правовідносин законодавством передбачена преференція, яка полягає у виключенні з об`єктів оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, таких об`єктів, як будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств, якщо вони беруть участь у господарській діяльності власника об`єктів нерухомості як виробничі одиниці.
Вказане у повній мірі узгоджується з правовим висновком Верховного Суду від11.05.2023р. у справі №440/359/20.
Підтвердженням використання об`єкту нерухомого майна протягом звітного (податкового) періоду за призначенням у господарській діяльності є первинні документи бухгалтерського обліку. Первинні документи – це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.
Проте, такі докази не додано ОСОБА_1 у ході апеляційного розгляду.
Як наслідок, вірним є висновок суду першої інстанції, що перевіряючи спірні податкові повідомлення-рішення на відповідність вимогам частин другої ст.2 КАС України, колегія суддів зауважує, що суб`єкт владних повноважень діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, оскільки відсутні підстави для застосування до позивача норм п.п.«є» п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України при нарахуванні податку на зазначений об`єкт нежитлової нерухомості.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Головного управління ДПС у Закарпатській області діяв в межах повноважень та у спосіб визначений законами та Конституцією України.
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також, п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення, а Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 березня 2025 року у справі № 260/11188/23 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Н. В. Бруновська 	
судді	 	Р. Б. Хобор 	
 	 	Р. М. Шавель  	
Повне судове рішення складено 03.04.2026р.