ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"15" квітня 2026 р. Справа№ 910/12768/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Суліма В.В.
суддів: Ткаченка Б.О. 
Майданевича А.Г. 

без виклику представників сторін
розглядаючи матеріали апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця В`язовик Ольги Федорівни
на рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2026 року
у справі №910/12768/25 (суддя - Головіної К.І.)
за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" 
до Фізичної особи-підприємця В`язовик Ольги Федорівни 
про стягнення 114 055,24 грн
ВСТАНОВИВ: 
Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Фізичної особи-підприємця В`язовик Ольги Федорівни (далі - відповідач) про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 114 055,24 грн, а саме: 60 857,03 грн основної заборгованості, 40 713,35 грн інфляційних втрат та 12 484,86 грн 3% річних.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх договірних зобов`язань з повної та своєчасної оплати вартості послуг з постачання теплової енергії за договором постачання теплової енергії № 910415-01 від 27.04.2017 року.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.01.2026 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця В`язовик Ольги Федорівни на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" заборгованість за спожиту теплову енергію в сумі 60 857,03 грн, інфляційні втрати в сумі 40 713,35 грн, 3% річних у сумі 12 484,86 грн та судовий збір у сумі 3 028,00 грн.
Не погоджуючись із вказаним рішенням місцевого господарського суду, Фізична особа-підприємець В`язовик Ольга Федорівна звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2026 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, зокрема, ст. 236 Господарського процесуального кодексу України. 
Так, за твердженням представника скаржника, судом першої інстанції не встановлено, а позивачем не доведено наявність в нього прав кредитора в грошовому зобов`язанні, яке виникло на підставі договору №910415-01 від 27.04.2017 року на постачання теплової енергії. Зокрема, в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують право на стягнення з Фізичної особи-підприємця В`язовик Ольги Федорівни заборгованості за договором постачання теплової енергії №910415-01 від 27.04.2017 року в сумі 114 055,24 грн.
Водночас, представник скаржника зауважив, що в матеріалах справи №910/12768/25 відсутній письмовий доказ згоди Фізичної особи-підприємця В`язовик Ольги Федорівни щодо передачі права вимоги від первісного кредитора до третьої сторони позивача в цій справі, як цього вимагає п. 9.5 договору №910415-01 на постачання теплової енергії, укладений 27.04.2017 року.
Крім того, представник скаржника наголосив, що лист КП «Київтеплоенерго» від 08.04.2019 року №1/5-910415-01 відповідачка не отримувала та не була повідомлена про необхідність виконати свої зобов`язання з оплати спожитої теплової енергії новому кредиторові.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.01.2026 року апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Сулім В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Майданевич А.Г., Ткаченко Б.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.02.2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця В`язовик Ольги Федорівни на рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2026 року у справі №910/12768/25. Розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання). 
12.02.2026 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника позивача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого представник позивача просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2026 року у справі №910/12768/25 без змін. 
Крім того, представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема зазначив, що на сьогоднішній день договір від 11.10.2018 року про відступлення права вимоги (цесії) № 601-18 не розірваний, не скасований, не визнано недійсним в частині вимог до відповідача, тому підлягає виконанню в повному обсязі, а отримання відповідачем послуг теплопостачання підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.
При цьому, представник позивача вказав, що покликання скаржника на те, що договір цесії укладений без письмової згоди відповідача не спростовують обставин переходу до позивача права вимоги за договором; за умови відсутності доказів визнання недійсним договору цесії, наявність у договорі п. 9.5, яким передбачено, що жодна зі сторін не має права передавати свої права та обов`язки за цим договором третій стороні без письмової згоди іншої сторони, презумпції правомірності договору цесії не спростовує.
Разом з цим, представник позивача зауважив, що матеріали прави не містять доказів сплати відповідачем заборгованості ні первісному кредитору, ні новому кредитору.
16.02.2026 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника скаржника до суду надійшли додаткові пояснення, відповідно до яких представник скаржника, зокрема зазначив, що враховуючи той факт, що відповідачка не була повідомлена КП про укладення між ним та ПАТ «Київенерго» договору про відступлення права вимоги від 11.10.2018 року №601-18, і, як наслідок, отримання КП права вимоги з неї заборгованості з оплати спожитої до 01.05.2018 року теплової енергії, КП «Київтеплоенерго» не мало законного права на звернення до суду з позовом, що став предметом розгляду у справі №910/12768/25, бо не відбулася подія, яка відповідно до вимог закону надала би таке право КП.
Крім того, представник скаржника зауважив, що обґрунтування права КП на звернення до суду з позовом через те, що ФОП не сплатила заборгованість ПАТ «Київенерго» (бо не була повідомлена про укладення договору від 11.10.2018 року №601-18), не заслуговують на увагу, оскільки в такому випадку позивачем у справі №910/12768/25 мало виступати ПАТ. 
Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне. 
Як вбачається з матеріалів справи, Фізична особа-підприємець В`язовик Ольга Федорівна є власником нежитлового приміщення, загальною площею 148,2 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, б-р Вацлава Гавела (І. Лепсе), буд. 49, відповідно до договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 22.06.2004 року, що не заперечується скаржником.
24.04.2017 року між Публічним акціонерним товариством «Київенерго» (енергопостачальна організація) та Фізичною особою-підприємцем В`язовик Ольгою Федорівною (абонент) був укладений договір № 910415-01 на постачання теплової енергії (далі - договір), предметом якого відповідно до умов останнього є постачання, користування та своєчасна сплата в повному обсязі спожитої теплової енергії на умовах, передбачених цим договором.
Відповідно до п. 2.1 договору при виконанні умов цього договору, а також вирішенні всіх питань, що не обумовлені цим договором, сторони зобов`язуються керуватися тарифами, затвердженими органом виконавчої влади, що здійснює державне регулювання у сфері теплопостачання - Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг Положенням про Держенергонагляд, Правилами користування тепловою енергією, Правилам технічної експлуатації теплових установок і мереж (далі Правил), нормативними актами з питань користування та розрахунків за енергоносії, чинним законодавством України. 
Згідно з пп. 2.2.1 договору енергопостачальна організація зобов`язується, зокрема, постачати теплову енергію на потреби: опалення та вентиляції - в період опалювального сезону в кількості та в обсягах згідно з додатком № 1 до цього договору.
Абонент зобов`язується додержуватися кількості споживання теплової енергії по кожному параметру обсягах, які визначені у додатку № 1 до договору, не допускаючи їх перевищення, та виконувати умови та порядок оплати в обсягах і в терміни, які передбачені в додатку № 4 до договору (пп. 2.3.1, 2.3.2 п. 2.3 договору). 
Відповідно до п. 8.1, 8.3 договору цей договір набуває чинності з 01.10.2015 року та діє до 15.04.2018 року. Припинення дії договору не звільняє «абонента» від обов`язку повної сплати спожитої теплової енергії. 
Згідно п. 8.4 договору, останній вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін.
Згідно п. 9.5 договору жодна із сторін не має право передавати свої права та обов`язки за даним договором третій стороні, без письмової згоди іншої сторони. 
Додатком № 1 до укладеного договору сторони передбачили, що енергопостачальна організація відпускає абоненту теплову енергію в гарячій воді в межах Q рік = 35,0 Гкал/рік з приєднаним тепловим навантаженням EQ = 0,0101 Гкал/годину, в тому числі: на опалення Qо = 0,0101 Гкал/годину.
Згідно з п. 1 додатку № 3 до договору розрахунки з абонентом за відпущену теплову енергію енергопостачальною організацією проводяться згідно з тарифами на теплову енергію, затвердженими відповідним органом у встановленому законодавством порядку для ПАТ «Київенерго» (без урахування ПДВ): на опалення - 1508,47 грн./Гкал.
У додатку № 8 до договору об`єктом постачання сторони визначили нежитлове приміщення, загальною площею 148,2 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, б-р Вацлава Гавела (І. Лепсе), буд. 49.
Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.
Нормами ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.
Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
За приписами ст. 193 Господарського кодексу України (що діяв на час спірних правовідносин) суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Частиною 1 ст. 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, колегія суддів дійшла висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором енергопостачання.
Відповідно до ч. 1 ст. 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.
Згідно з ч. 1 ст. 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін (ч. 2 ст. 714 Кодексу).
Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно з ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Також спірні відносини регулюються спеціальним законодавством у сфері енергопостачання, а саме - Законом України «Про теплопостачання» та Правилами користування тепловою енергією, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 1198 від 03.10.2007 року (далі - Правила).
Згідно зі ст. 2 Закону України "Про теплопостачання" він регулює відносини, що виникають у зв`язку з виробництвом, транспортуванням, постачанням і використанням теплової енергії, державним наглядом за режимами споживання теплової енергії, безпечною експлуатацією теплоенергетичного обладнання та безпечним виконанням робіт на об`єктах у сфері теплопостачання суб`єктами господарської діяльності незалежно від форм власності.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про теплопостачання" теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу;
- постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору;
- споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору;
- теплопостачальна організація - суб`єкт господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії;
- місцева (розподільча) теплова мережа - сукупність енергетичних установок, обладнання і трубопроводів, яка забезпечує транспортування теплоносія від джерела теплової енергії, центрального теплового пункту або магістральної теплової мережі до теплового вводу споживача.
Згідно зі ст. 4 Закону України "Про теплопостачання" проектування, будівництво, реконструкція, ремонт, експлуатація об`єктів теплопостачання, виробництво, постачання теплової енергії регламентуються нормативно-правовими актами, які є обов`язковими для виконання всіма суб`єктами відносин у сфері теплопостачання. 
Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору (ч. 1 ст. 9 Закону України "Про теплопостачання").
Пунктом 3 Правил визначено, що споживач теплової енергії - це фізична особа, яка є власником будівлі або суб`єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору. 
Умовами п.п. 4, 14 Правил користування тепловою енергією визначено, що користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі - продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією (далі - договір), крім підприємств, що виробляють та використовують теплову енергію для цілей власного виробництва. Договори укладаються відповідно до типових договорів. Форми типових договорів затверджуються центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання. Споживач зобов`язаний укласти з теплопостачальною організацією договір до початку подачі теплоносія до системи теплоспоживання.
Відповідно до п. 40 Правил споживач теплової енергії зобов`язаний вчасно проводити розрахунки за спожиту теплову енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил.
Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, у період з листопада 2015 по квітень 2018 року відповідачу були надані обумовлені договором № 910415-01 від 27.04.2017 року послуги на загальну суму 60 857,03 грн, що підтверджується корінцями нарядів на включення та відключення об`єктів теплоспоживання, складених Публічним акціонерним товариством «Київенерго» за заявлений період, обліковими картками та довідкою про нарахування за теплову енергію договором/особовим рахунком № 910415- 01 за період з листопада 2015 по квітень 2018 років (наявні в матеріалах справи). 
При цьому, колегія суддів відзначає, що обов`язок з отримання відповідних документів (облікових карток фактичного споживання теплової енергії за звітний період, актів звіряння розрахунків на початок розрахункового період тощо) згідно п. 5 додатку №4 до договору №910415-01 від 27.04.2017 року покладено саме на відповідача.
Водночас, колегія суддів зазначає, що питання прийняття облікових карток (табуляграм) в якості доказів у справах про стягнення заборгованості за договорами постачання (купівлі-продажу) теплової енергії у гарячій воді, у контексті їх оцінки судами, неодноразово вирішувалося у судовій практиці (постанови Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 910/6652/17, від 12.07.2018 року у справі № 910/6654/17, від 12.10.2018 року у справі № 910/30728/15 та від 03.09.2020 року у справі № 910/17662/19).
Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Водночас, скаржником не надано доказів виконання такого обов`язку, як і не надано доказів обґрунтованої відмови від їх підписання або ж заперечень щодо відомостей відображених у облікових картках фактичного споживання теплової енергії.
Таким чином матеріалами справи підтверджується постачання Публічним акціонерним товариством «Київенерго» теплової енергії Фізичній особі-підприємцю В`язовик Ользі Федорівні за адресою: АДРЕСА_1 , а скаржником у свою чергу не спростовано надання йому таких послуг.
Так, за твердженням позивача, відповідач (споживач) свої зобов`язання з оплати вартості наданих послуг не виконав, що є порушенням укладеного сторонами договору та стало підставою для звернення до суду з даним позовом. 
Крім того, як вбачається з матеріалів справи 11.10.2018 року між Публічним акціонерним товариством «Київенерго» (кредитор) та Комунальним підприємством «Київтеплоенерго» (новий кредитор) був укладений договір про відступлення права вимоги (цесії) № 601-18 (далі - договір цесії), відповідно до умов якого кредитор відступає, а новий кредитор набуває право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців (далі - споживачі) щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитої до 01.05.2018 року теплової енергії (основний борг, в тому числі той, що є предметом судового розгляду та/або підтверджений судовим рішенням (судовими рішеннями) як такий, що підлягає стягненню із споживача (споживачів) на загальну суму 497 554 936,91 грн станом на 01.08.2018 року з урахуванням оплат, що отримані кредитором за період з 01.08.2018 року до дати укладення цього договору та коригувань платежів.
Відповідно до п. 1.2 договору цесії перелік договорів (особових рахунків), споживачів та сум грошових зобов`язань (основний борг), право вимоги яких відступається за цим договором, зазначається в додатку № 1 до цього договору. Всі права вимоги переходять від кредитора до нового кредитора в момент підписання сторонами додатку № 1 до цього договору.
Згідно з п. 1.3 договору цесії з укладенням цього договору кредитор відступає, новий кредитор набуває право вимоги також будь-яких інших, передбачених договорами та чинним законодавством додаткових грошових зобов`язань (неустойка (штраф, пеня), 3% річних, інфляційні нарахування, судові витрати, витрати, пов`язані з отриманням боргу та примусовим стягненням та будь-які інші без виключень та обмежень), що нараховані кредитором та/або виникли до дати укладення цього договору та/або можуть бути нараховані та/або можуть виникнути після укладення цього договору у зв`язку з неналежним виконанням споживачем (споживачами) зобов`язань з оплати спожитої теплової енергії за договорами та споживачами, які зазначені у додатку № 1 до цього договору.
Пунктом 3.4.2 договору цесії визначено, що новий кредитор має право на отримання замість кредитора від споживачів, визначених у додатку № 1, сплати заборгованостей, право вимоги яких відступлене за цим договором.
Так, за твердженням позивача, останній листом № 1/5-910415-01 від 08.04.2019 року повідомив відповідача про укладення договору про відступлення права вимоги № 601-18 від 11.10.2018 року, та просив сплатити заборгованість в 20-денний строк з дня отримання цього листа, що підтверджується реєстром повідомлень про відступлення права вимоги з угодами щодо зміни кредитора у зобов`язанні для поставки в квітні 2019 року.
Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, відповідно до витягу з додатку № 1 до договору цесії Комунальне підприємство «Київтеплоенерго» набуло право вимоги заборгованості за спожиту теплову енергію до 01.05.2018 року до відповідача за договором/особовим рахунком № 910415-01 у сумі 60 857,03 грн.
Згідно ст. 514 Цивільного кодексу України загальні підстави та порядок заміни кредитора у зобов`язанні визначені ст. 512 Цивільного кодексу України, в силу якої кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення (ст. 517 Цивільного кодексу України).
Тобто відступлення права вимоги (цесія) за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Заміна кредитора у зобов`язанні допускається протягом усього часу існування зобов`язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом. Договір відступлення права вимоги може бути як оплатним, так і безоплатним.
Тобто, як правильно встановлено судом першої інстанції, що відповідач має заборгованість перед позивачем у сумі 60 857,03 грн.
Твердження скаржника, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, що в матеріалах справи №910/12768/25 відсутній письмовий доказ згоди Фізичної особи-підприємця В`язовик Ольги Федорівни щодо передачі права вимоги від первісного кредитора до третьої сторони позивача в цій справі, як цього вимагає п. 9.5 договору №910415-01 на постачання теплової енергії, укладений 27.04.2017 року, колегія суддів не визнає переконливими доводами, з огляду на наступне.
Як встановлено судом вище, позивач набув право вимоги до відповідача відповідно до договору про відступлення права вимоги (цесії) № 601-18.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Статтею 514 Цивільного кодексу України унормовано, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частина 1 ст. 516 Цивільного кодексу України визначає, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до п. 9.5 договору жодна із сторін не має право передавати свої права та обов`язки за даним договором третій стороні без письмової згоди іншої сторони. 
Так, матеріали справи не містять доказів наявності письмової згоди відповідача на укладення договору цесії.
Проте, колегія суддів зазначає, що за умови відсутності доказів визнання недійсним договору цесії у відповідній частині, наявність у договорі п. 9.5, яким передбачено, що жодна зі сторін не має права передавати свої права та обов`язки за цим договором третій стороні без письмової згоди іншої сторони, презумпції правомірності договору цесії не спростовує.
Крім того, в контексті вказаного вище, суд враховує позицію Верховного Суду від 15.06.2022 року у справі № 905/1965/19 (910/4441/21) про те, що відступлення права вимоги щодо заборгованості споживачів теплової енергії мало не лише приватний, а й публічний інтерес, суть якого полягала у забезпеченні безперебійного надання послуг з постачання теплової енергії споживачам міста Києва. При цьому, питання зміни постачальника теплової енергії та гарячої води для мешканців м. Києва, а також передачі майна з виробництва теплової енергії, яке є комунальною власністю територіальної громади міста Києва, було врегульовано локальними нормативно-правовими актами - відповідними розпорядженнями та наказами Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та її структурних органів.
Враховуючи викладене, колегія суддів зауважує, що Комунальне підприємство «Київтеплоенерго» стало правонаступником у частині забезпечення теплопостачання та господарського відання майном (ТЕЦ, мережі) є загальновідомим фактом, яке не потребує доказування, та не нівелювало обов`язок відповідача, як власника майна утримувати його належним чином, у тому числі сплачувати вартість спожитої ним теплової енергії в спірний період. 
Щодо тверджень скаржника про те, що він не отримував лист позивача № 1/5-910415-01 від 08.04.2019 року про відступлення права вимоги, колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до відповідно до ч. 2 ст. 516 Цивільного кодексу України якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Згідно з ч. 2 ст. 517 Цивільного кодексу України боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.
Тлумачення ст. 516, ч. 2 ст. 517 Цивільного кодексу України свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору, і таке виконання є належним.
Аналогічний висновок зроблено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.04.2018 року у справі № 405/20/15-ц.
Однак, матеріали прави не містять доказів сплати відповідачем заборгованості ні первісному кредитору, ні новому кредитору.
Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. 
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525, 526 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
При цьому під час розгляду справи суд звертається до категорії стандарту доказування та відзначає, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі №129/1033/13-ц.
Дослідивши всі матеріали справи в їх сукупності суд вважає, що надані позивачем докази на підтвердження позовних вимог є більш вірогідними ніж докази, надані відповідачем в їх спростування.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з Фізичної особи-підприємця В`язовик Ольги Федоровіни заборгованості в сумі 60857,03 грн за період з листопада 2015 по квітень 2018 року є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог в частині стягнення 40713,35 грн інфляційних втрат та 12484,86 грн 3% річних, нарахованих на основну заборгованість за період з 01.10.2018 року по 31.08.2025 року, колегія суддів відзначає наступне. 
Згідно з приписами ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання та є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.
Колегія суддів перевіривши розрахунок позивача, погоджується з висновком суду першої інстанції, що останній є обґрунтованим та арифметично правильним, а тому з відповідача підлягає стягненню 40713,35 грн інфляційних втрат та 12484,86 грн 3% річних.
При цьому, скаржником не був наданий контр розрахунок штрафних санкцій. 
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог.
Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає інші посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення.
Судом апеляційної інстанції при винесені даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні відповіді доводам апелянта із посиланням на норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин. 
Колегія суддів погоджується з твердженнями відповідача викладеними у відзиві на апеляційну скаргу.
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що враховуючи приписи ст. 3 Конституції України, зважаючи на наявність активних військових дій та загрози небезпеки на території України, розгляд даної скарги здійснений судом апеляційної інстанції у межах розумного строку в розумінні положень Господарського процесуального кодексу України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування ухваленого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Суд апеляційної інстанції роз`яснює, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.
Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта. 
Керуючись ст.ст. 129, 140, 234, 235, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ: 
1. Апеляційну скаргу В`язовик Ольги Федорівни на рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2026 року у справі №910/12768/25 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2026 року у справі №910/12768/25 залишити без змін.
3. Судовий збір, понесений у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на скаржника.
4. Матеріали справи № 910/12768/25 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім 

Судді Б.О. Ткаченко

А.Г. Майданевич