Справа № 509/3955/25
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року         с-ще Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:
головуючого судді Бочарова А.І.
при секретарі Сірман Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду с-ща Овідіополь адміністративну справу за адміністративним позовом
ОСОБА_1 
до
Ізмаїльського районного відділу поліції ГУНП в Одеській області
про
скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі,-

ВСТАНОВИВ:

22 липня 2025 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому зазначив. що 18 березня 2025 року старший лейтенант поліції Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області Заїм О.М. (далі по тексту уповноважена особа) склав постанову серії ЕНА № 4297437, відповідно до якої позивач був визнаний винним у адміністративному правопорушенні передбаченого ст. 122 ч.1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штраф в розмірі 340 грн.
Позивач з постановою не згодний, вважає, що він не допускав порушень ПДР, в той час як уповноважена особа при винесенні постанови не мав допустимих доказів вини позивача у порушені правил дорожнього руху, так як позивач виконував всі вимоги правил дорожнього руху та зупинився на виконання вимого дорожнього знаку 2.2. «проїзд без зупинки заборонено», а уповноважена особа помилково дійшла до висновку щодо порушення п.п. 8.4б ПДР, щодо не зупинки позивача перед дорожнім знаком. З наведених підстав позивач просить скасувати вищевказану постанову та визнати її противоправну та справу про адміністративне правопорушення закрити. 
В ході судового розгляду позивача фактично підтримав свої позовні вимоги . 
Відповідач - уповноважена особа копію позову та матеріали до нього отримав належним чином до суду направив відзив з якого видно , що позов не визнає просить в задоволе ні позову відмовити та вважає, що дії поліцейського були правомірні .
Дослідивши письмові матеріали по справі суд вважає , що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав . 
Судом встановлено, що 18 березня 2025 року у 13.00 годин водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки «Фольсваген Пассат» д.р.н НОМЕР_1 на 192 км. автодорозі М-15 «Одеса-Рены» на Бухарест» був зупинений під час виконання службових обов`язків уповноваженою особою ст. лейтенантом Заїм О.М. та під час візуального огляду руху вищевказаного транспортного засобу, було виявлено порушення п.п. . 8.4б ПДР, а саме порушив вимогу дорожнього знаку 2.2 «Проїзд без зупинки заборонено». Після чого уповноваженою особою були виконані умови КУпПА та прийнята постанова про адміністративне правопорушення у сфері дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 4297437 від 18.03.2025 року, відповідно до якої позивач ОСОБА_1 був визнаний винним у адміністративному правопорушенні передбаченого ст. 122 ч.1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штраф в розмірі 340 грн. (а.с.7)
З матеріалів справи видно та позивач ОСОБА_1 не заперечує, що він був зупинений уповноваженою особою, однак мета зупинки була не порушення правил дорожнього руху, а виявлення наявності алкогольного сп`яніння у водія.
07 квітня 2025 року постанова про адміністративне правопорушення у сфері дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 4297437 від 18.03.2025 року, була направлена до виконання в компетентні установи ДВС, в пункті 8 даної постанови не зазначено, що уповноваженою особою до постанови додаються будь які докази відео-фіксації правопорушення . 
Відповідач стверджує, що відповідно до п.п.3,4 розділу У111 Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото і кінозйомки, відеозапису, засобів фото-і кінозйомки, відеозапису», затвердженого наказом МВС України від 18.12.2018 року № 1026 запис з службового відеоресторатора, якій був застосований уповноваженою особою , після закінчення 30 денного строку, автоматично був видалений. При цьому відповідач посилається на постанову уповноваженої особи від 18.03.2025 року, де в пункті 7 «відео з архіву ПВР номер 2» (а.с.33). Однак до даних стверджень суд відноситься критично , з наступного так в матерріалах справи з боку відповідача були надані дві постанови від 18.03.2025 року , які були складені в різній спосіб та за допомогою інших технічних пристроїв. Крім того, постанові від 18.03.2025 року (а.с.7) яка була направлена до компетентних установ ДВС, в загалі уповноваженою особою не зазначено, що до матеріалів справи про адміністративне правопорушення додаються будь які докази з відеоресторатора . 
Тобто уповноважена особа при складані процесуального рішення (постанови) та розгляду справи про адміністративне правопорушення, в порушення ст. 283 КУпАП не виклав обставини , установлені при розгляді справи , які повинні ґрунтуватись на ст.251,252 КУпАП. 
Відповідно до вимог ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно із вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Виходячи із положень ч. 1 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини у справах «Лучанінова проти України» (рішення від 09 червня 2011 року), «Малофєєва проти Росії» (рішення від 30 травня 2013 року), «Карелін проти Росії» (рішення від 20 вересня 2016 року), суд у цій справі, як і у кримінальному провадженні, має бути неупередженим і безстороннім і не вправі самостійно змінювати на шкоду особі формулювання правопорушення, викладене у фабулі протоколу про адміністративне правопорушення. Відповідне формулювання слід вважати по суті викладенням обвинувачення у вчиненні адміністративного правопорушення, винуватість у скоєнні якого має бути доведено не судом, а перед судом у змагальному процесі.
Суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки таким чином, неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
В силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.
Згідно ст. 62 Конституції України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до вимог п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, беручи до уваги обов`язок відповідача, як суб`єкта владних повноважень, щодо доказування правомірності свого рішення, принцип закріплений в Конституції України про необхідність доведення вини особи належними доказами, а не припущеннями та принципу, що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягає задоволенню , а вказану постанову належить скасувати, а провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 122 ч 1 КУпАП, якою на позивача ОСОБА_1 , накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн., за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122 ч 1 КУпАП – закрити, в зв`язку із відсутністю в діях правопорушника складу адміністративного правопорушення, на підставі ч.1 ст. 247 КУпАП.
Позивач звернувся з заявою про поновлення строку на оскарження постанови від 18.03.2025 року, позивач стверджує, що оскаржувана постанова розглядалась без участі позивача, з матеріалів справи та вищевказаної постанови видно, що доказів направлення оскаржуваної постанови не має, позивач отримав дану постанову тільки після відкриття виконавчого провадження. З урахуванням того, що постанова від 18.03.2025 року не була вручена в день її постановлення, а сам позивач отримав її вже після закінчення строку на оскарження, та з метою правового захисту та захисту принципу доступу до правосуддя, суд вважає, що причина пропуску звернення до суду поважним та можливим поновити строк на оскарження вищевказаної постанови. 
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно ч.5 ст.139 КАС України, суд враховує, що позивач є особою з інвалідністю другої групи і його звільнено від сплати судового збору, тому судові витрати у виді судового збору, який підлягав сплаті за подання позовної заяви у розмірі 665,60 гривень підлягають стягненню на користь держави за рахунок бюджетних асигнувань
Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 205, 241-246, 255, 268, 286 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Заяву позивача ОСОБА_1 про поновлення строку на оскарження постанови – задовольнити .
Поновити ОСОБА_1 строк на оскарження постанови серія ЕНА № 4297437 від 18 березня 2025 оку по справі про адміністративне правопорушення за ст. 122 ч.1 КУпАП. 
Позовну заяву ОСОБА_1 до Ізмаїльського районного відділу поліції ГУНП в Одеській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі – задовольнити.
Постанову старшого лейтенанта поліції Ізмаїльського Районного Відділу Поліції ГУНП в Одеській області Заїм О.М. серія ЕНА № 4297437 від 18 березня 2025 року по справі про адміністративне правопорушення, якою на ОСОБА_1 , накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн., за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.122 ч.1 КУпАП – скасувати.
Стягнути з Ізмаїльського районного відділу поліції ГУНП в Одеській області (68600, Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Михайлівська, буд. 27) на користь держави за рахунок бюджетних асигнувань 665 (шістсот шістдесят п`ять) грн 60 (шістдесят) коп. сплаченого судового збору.
Провадження у справі закрити, в зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122 ч.1 КУпАП в діях ОСОБА_1 на підставі ст. 247 ч.1 КУпАП.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя:         А.І. Бочаров