ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 766/8758/25 Головуючий в І інстанції: Шестакова Я.В.
Номер провадження: 22-ц/819/858/26 Доповідач: Майданік В.В.

П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2026 року        м. Херсон 

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Майданіка В.В.,
суддів: Воронцової Л.П.,
Склярської І.В.,

учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ;
відповідач – Виконавчий комітет Херсонської міської ради,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Табакар Валерія Сергійовича, який діє від імені Виконавчого комітету Херсонської міської ради, на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 11 лютого 2026 року, ухвалене у складі судді Шестакової Я.В., дата складення повного рішення – 11 лютого 2026 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Херсонської міської ради про стягнення інфляційних втрат, 

В С Т А Н О В И В :

Стислий виклад позовної заяви, оскаржуваного судового рішення та апеляційної скарги

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Херсонського міського суду Херсонської області з позовом до Виконавчого комітету Херсонської міської ради, у якому просив стягнути з відповідача на свою користь інфляційні втрати в розмірі 13 637,20 грн у зв`язку із затримкою строків виплати заробітної плати. 

Позов обґрунтований наступним.
Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20.02.2023 року по справі № 214/3547/22, яке було змінено постановою Дніпровського апеляційного суду від 17.04.2024 року, з Виконавчого комітету Херсонської міської ради на користь позивача було стягнуто невиплачену заробітну плату за період з червня 2019 року по жовтень 2019 року в загальному розмірі 78 750,00 грн та інфляційні втрати у розмірі 25 707,16 грн. Розрахунок інфляційних втрат було здійснено та стягнуто станом на 31.07.2022 року.

Фактично відповідачем здійснено перерахування зазначених сум на рахунок позивача лише 28.06.2024 року. 
Зокрема, 28.06.2024 року позивачу було перераховано: грошовій кошти в сумі 63 393,75 грн, що підтверджується розрахунковим документом № 17 від 28.06.2024 року, призначення платежу "стягн. невиплач. заробітної плати за період з червня 2019 р. по жовтень 2019 р. на користь ОСОБА_1 , зг. виконавч. листа Саксаганського рай. суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, видан. 28.05.2024 по справі № 214/3547/22"; грошові кошти в сумі 25 707,16 грн, що підтверджується розрахунковим документом № 18 від 28.06.2024 року, призначення платежу "стягн. інфляційних втрат частини заробітної плати у зв`язку з затримкою термінів її виплати на користь ОСОБА_1 , зг. виконавч. листа Саксаганського рай. суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, видан. 28.05.2024 по справі № 214/3547/22".
З моменту останнього розрахунку інфляційних втрат (31.07.2022) і до моменту фактичної виплати (28.06.2024) минув значний період часу, протягом якого первісна сума невиплаченої заробітної плати продовжувала знецінюватися. 
Позивач навів розрахунок додаткових інфляційних втрат у розділі ІІ своєї позовної заяви. При цьому він врахував те, що, як було встановлено рішенням суду, йому було не виплачено заробітну плату за червень 2019 року в розмірі 15 750 грн; за липень 2019 року в розмірі 15 750 грн; за вересень 2019 року в розмірі 15 750 грн, за жовтень 2019 року в розмірі 15 750 грн. А тому він взяв базову суму невиплаченої заробітної плати за кожен місяць у розмірі 15 750 грн, як було встановлено рішенням суду. Для розрахунку позивач використав офіційні індекси споживчих цін, опубліковані Державною службою статистики України. Відтак, він врахував, що заборгованість на кінець червня 2019 року, на кінець липня 2019 року, на кінець серпня 2019 року, на кінець вересня 2019 року та на кінець жовтня 2019 року складала 15750 грн. При цьому позивач враховував, що індекс інфляції за весь період складає 1,173171 (з 01 серпня 2022 року по 28 червня 2024 року) склав 1,173171 ((101.1 : 100) x (101.9 : 100) x (102.5 : 100) x (100.7 : 100) x (100.7 : 100) x (100.8 : 100) x (100.7 : 100) x (101.5 : 100) x (100.2 : 100) x (100.5 : 100) x (100.8 : 100) x (99.4 : 100) x (98.6 : 100) x (100.5 : 100) x (100.8 : 100) x (100.5 : 100) x (100.7 : 100) x (100.4 : 100) x (100.3 : 100) x (100.5 : 100) x (100.2 : 100) x (100.6 : 100) x (102.2 : 100)). А тому, на думку позивача, інфляційне збільшення його заробітної плати за червень, липень, серпень, вересень, жовтень 2019 року складало кожного разу 2 727,44 грн (15750 x 1,173171 – 15 750). Таким чином, загальна сума додаткових інфляційних втрат, на думку позивача, дорівнює 13 637,20 грн (5 місяців х 2 727,44 грн/міс).
У зв`язку з вищевикладеним просить задовольнити позов.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 13.06.2025 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом.

Позивач в судове засідання не з`явився, надав клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

10.02.2026 року на адресу Херсонського міського суду Херсонської області надійшли додаткові пояснення представника відповідача, який заперечує проти задоволення позовних вимог та вважає їх необґрунтованими. Зокрема, представником відповідача зазначено, що позивачем здійснено розрахунок інфляційних втрат на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, яка не застосовується до трудових правовідносин, оскільки у даному випадку застосуванню підлягають положення трудового законодавства. Додатково представником відповідача зазначено, що позивачем пропущено строки звернення до суду із позовом про стягнення компенсаційних виплат, оскільки до трудових правовідносин встановлюються спеціальні строки позовної давності, у зв`язку із чим судом має бути застосовано положення ст.267 ЦК України щодо спливу позовної даності.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 11 лютого 2026 року позов був задоволений. Суд ухвалив:
--- стягнути з Виконавчого комітету Херсонської міської ради на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати частини заробітної плати у зв`язку із затримкою термінів її виплати в розмірі 13637,20 грн;
--- стягнути із Виконавчого комітету Херсонської міської ради на користь держави 1211,20 грн в рахунок відшкодування витрат за звернення до суду із позовною заявою. 

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 17.04.2024 року по справі № 214/3547/22 було скасовано заочне рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20.02.2023 року. Позовні вимоги ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Херсонської міської ради про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволено. Стягнуто з Виконавчого комітету Херсонської міської ради на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за період з червня 2019 року по жовтень 2019 року в загальному розмірі 78 750,00 грн з відрахуванням до бюджету усіх податків та зборів та інфляційні втрати частини заробітної плати у зв`язку із затримкою термінів її виплати в розмірі 25707,16 грн.
Також суд виходив з того, що на виконання рішення суду фактично відповідачем здійснено перерахування зазначених сум на рахунок позивача лише 28.06.2024 року.
Також суд виходив з того, що матеріалами справи доведено факт затримки виплати позивачу заробітної плати за період з серпня 2022 року по 28 червня 2024 року, тобто більше, ніж на один календарний місяць, що є підставою для нарахування позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати згідно з наданим позивачем розрахунком, перевіреному судом, у розмірі 13 637,20 грн. При цьому суд враховував, зокрема, Рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 року №9-рп/2013, а також положення ст.ст.47, 116 КЗпП України, ст.34 Закону України "Про оплату праці", ст.ст.1, 2 Закону України "Про компенсацію громадянам частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078, Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159. 

На вказане рішення Табакар Валерій Сергійович, який діє від імені Виконавчого комітету Херсонської міської ради, подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасування й ухвалити нове рішення про відмову в позові. При цьому він послався на неповне з`ясування обставин справи, порушення судом норм процесуального права й неправильне застосування норм матеріального права. 
Зокрема, вказав, що суд не прийняв до уваги те, що всупереч вимогам статей 175, 177 ЦПК України в позовній заяві відсутні будь які відповідні підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача самим предметом та з тих самих підстав. Також суд не врахував і недодержання позивачем вимог, викладених у ст.177 ЦПК України, про долучення до позовної заяви документів, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі. Адже, вказав, хоча інфляція враховується при плановому розрахунку фонду зарплати, самі інфляційні втрати (як санкція) не є частиною щомісячної виплати. А тому, на його думку, суд помилково вважав, що інфляційні втрати входять до структури заробітної плати, наслідком чого є звільнення позивача від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір".
Також зазначив, що суд не звернув увагу на обрання позивачем невідповідного (неналежного або неефективного) механізму поновлення порушеного права (підміна способу захисту), що згідно з практикою Верховного Суду є самостійною підставою для відмови в позові. Так, вказав, в рамках цивільного судочинства позивач просить стягнути на свою користь додаткові інфляційні втрати частини заробітної плати у зв`язку із затримкою термінів її виплати. При цьому, вказав, за своєю природою інфляційні витратити категорично відрізняються від компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як предметом так і підсудністю. Адже інфляційні втрати та компенсація за затримку зарплати – це різні механізми захисту прав працівника: 
--- компенсація (за ст.34 Закону про оплату праці) виплачується за порушення строків (затримку), коли нарахована сума не виплачена вчасно; компенсація – обов`язкова виплата при затримці на 1 місяць і більше; компенсація розраховується як добуток нарахованої, але не виплаченої зарплати на індекс споживчих цін;
--- інфляційні втрати (за ст.625 ЦК України) – це відшкодування знецінення грошей через інфляцію за час затримки, які зазвичай стягуються через суд; інфляційні втрати – це спосіб захисту від знецінення гривні; інфляційні втрати – це застосування індексу інфляції за кожний місяць прострочення. 
Вказав, що інфляційні втрати регулюються ЦК України, а компенсація втрати частини заробітної плати – Законом України "Про компенсацію громадянам частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", що є підвідомчою адміністративної юрисдикції. Справи про компенсацію втрати частини заробітної плати через затримку виплат розглядаються місцевими загальними судами як цивільні справи, якщо відповідачем є приватне підприємство. Якщо затримка стосується бюджетних коштів або пенсій, справу розглядають окружні адміністративні суди. Ця правова позицій Верховного Суду України у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:, викладена у постановах від 22 червня 2018 року у справі №810/1092/17, від 13 січня 2020 року у справі №803/203/17, від 15 жовтня 2020 року у справі №240/11882/19, від 29 квітня 2021 року у справі №240/6583/20.
Також вказав, що суд не врахував і того, що факти, викладені в позовній заяві, мають характер припущення та не базуються на належних та допустимих доказах. Адже суд, задовольняючи позовні вимоги, не звернув увагу на відсутність у позивача розрахунку за відповідний період (з 01.08.2022 по 28.06.2024 року).
Також зазначив, що суд застосував норм права, які втратили чинність на момент прийняття рішення, адже відповідно до закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 (2352-ІХ) назву та частину першу і другу статті 233 викладено в іншій редакції, яка передбачає 3-місячний строк звернення до суду у справі про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні. 

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає на таких підставах.

Фактичні обставини, встановлені судом

З матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17.04.2024 року по цивільній справі № 214/3547/22 було скасовано заочне рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20.02.2023 року. Позовні вимоги ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Херсонської міської ради про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволено. Стягнуто з Виконавчого комітету Херсонської міської ради на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за період з червня 2019 року по жовтень 2019 року в загальному розмірі 78 750,00 грн з відрахуванням до бюджету усіх податків та зборів та інфляційні втрати частини заробітної плати у зв`язку із затримкою термінів її виплати в розмірі 25707,16 грн.

Вказаним судовим рішенням було встановлено, що відповідно до розпорядження сільського голови Кузьоми М.М. від 02 травня 2019 року за №13-к, позивача ОСОБА_1 з 03 травня 2019 року було прийнято на посаду спеціаліста 1 категорії з земельних питань Виконавчого комітету Степанівської сільської ради тимчасово по строковому трудовому договору (контракту). Відповідно до розпорядження сільського голови ОСОБА_2 від 28 травня 2019 року за №17-к, позивача з 03 червня 2019 року було переведено на посаду заступника сільського голови з питань діяльності виконавчих органів ради. Згідно строкового трудового договору (контракту) з працівником від 28 травня 2019 року, укладеного між Виконавчим комітетом Степанівської сільської ради, в особі сільського голови Кузьоми М.М., та позивачем, останній приймається на роботу до Виконавчого комітету Степанівської сільської ради на посаду заступника сільського голови з питань діяльності виконавчих органів. Згідно п. 1 розділу 2 "Обов`язки сторін" зазначеного строкового трудового договору (контракту) з працівником від 28 травня 2019 року, за цим контрактом працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цим контрактом, а роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату та інші заохочення (премію) за належне ставлення до своїх обов`язків і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством, колективним договором і згодою сторін. Премія працівнику виплачується щомісячно разом із заробітною платою у розмірі 150% від посадового окладу. Згідно п. 1 розділу "Оплата праці та соціально-побутове забезпечення працівника" зазначеного строкового трудового договору (контракту) з працівником від 28.05.2019 року, за виконання обов`язків, передбачених цим контрактом, працівнику нараховується заробітна плата, згідно штатного розкладу. Розмір посадового окладу працівника складає 6 300,00 грн.

Фактично відповідачем здійснено перерахування зазначених сум на рахунок позивача лише 28.06.2024 року. 

Зокрема, 28.06.2024 року позивачу було перераховано: грошовій кошти в сумі 63 393,75 грн, що підтверджується розрахунковим документом № 17 від 28.06.2024 року, призначення платежу "стягн. невиплач. заробітної плати за період з червня 2019 р. по жовтень 2019 р. на користь ОСОБА_1 , зг. виконавч. листа Саксаганського рай. суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, видан. 28.05.2024 по справі № 214/3547/22"; грошові кошти в сумі 25 707,16 грн, що підтверджується розрахунковим документом № 18 від 28.06.2024 року, призначення платежу "стягн. інфляційних втрат частини заробітної плати у зв`язку з затримкою термінів її виплати на користь ОСОБА_1 , зг. виконавч. листа Саксаганського рай. суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, видан. 28.05.2024 по справі № 214/3547/22".

Нормативно-правове обґрунтування та позиція суду апеляційної інстанції

Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно ст. 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індексація грошових доходів населення – це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Об`єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру (ч.1 ст.2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", п. 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078).

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" вбачається, що у справах, пов`язаних із вирішенням спорів про індексацію заробітної плати або компенсацію працівникам втрати її частини у зв`язку із затримкою її виплати, суди мають враховувати, що: індексація заробітної плати провадиться згідно зі статтею 33 Закону України "Про оплату праці" між переглядами Верховною Радою України розміру мінімальної заробітної плати і здійснюється відповідно до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" і тих положень Порядку проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.1998 року №663 (з внесеними змінами та доповненнями), котрі йому відповідають, підприємством, установою чи організацією, які виплачують заробітну плату, при її нарахуванні, починаючи з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін, який перевищив 105 відсотків (величину порога індексації).

Компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі ст.34 Закону України "Про оплату праці" і Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159, підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати (проіндексованої за наявності необхідних для цього умов) на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Відповідно до ст. 34 Закону України "Про оплату праці" компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

За змістом ст.ст.1, 2 Закону України "Про компенсацію громадянам частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" підприємства, установи та організації всіх форм власності та господарювання зобов`язані здійснювати громадянам компенсацію втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати (затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом).
Згідно з Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159, компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01 січня 2001 року, компенсації підлягають грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, при цьому сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекси споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, і місяці, що передує виплаті заборгованості, до розрахунків не включаються.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159, з метою посилення відповідальності за несвоєчасну виплату зарплати встановлено поріг індексації величиною 100%.

Конституційний Суд України у рішенні від 15.10.2013 року №9-рп/2013 надав офіційне тлумачення положенню ч.2 ст.233 КЗпП України, про те, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Отже, компенсація втрати частини заробітної плати провадиться підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток, про що зазначено в п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці".

За положеннями частин 1 і 2 ст.233 КЗпП України в редакції до 18.07.2022 року включно:
--- працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення – в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення (частина 1);
--- у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати (частина 2).

При цьому положенню ч.2 ст.233 КЗпП України в редакції до 18.07.2022 року включно дано офіційне тлумачення рішенням Конституційного Суду України від 15.10.2013 року №9-рп/2013, згідно якого в аспекті конституційного звернення положення ч.2 ст.233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. 

За положеннями частин 1 і 2 ст.233 КЗпП України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин", яка набрала чинності з 19.07.2022 року:
--- працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті (частина 1); 
--- із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, – у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (частина 2).

Однак, згідно з Рішенням Конституційного Суду № 1-р/2025 від 11.12.2025, частину першу статті 233 визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівнику заробітної плати за відповідний місяць на коефіцієнт приросту споживчих цін.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 17.04.2024 року по цивільній справі № 214/3547/22 було скасовано заочне рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20.02.2023 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Херсонської міської ради про стягнення заборгованості по заробітній платі було задоволено. Було стягнуто з Виконавчого комітету Херсонської міської ради на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за період з червня 2019 року по жовтень 2019 року в загальному розмірі 78 750,00 грн з відрахуванням до бюджету усіх податків та зборів та інфляційні втрати частини заробітної плати у зв`язку із затримкою термінів її виплати в розмірі 25707,16 грн.

Суд правильно встановив, що на виконання вказаного судового рішення фактично відповідачем здійснено перерахування зазначених сум на рахунок позивача лише 28.06.2024 року. А тому суд обґрунтовано вважав доведеним факт затримки виплати позивачу заробітної плати за період з серпня 2022 року по 28 червня 2024 року, тобто більше, ніж на один календарний місяць, що є підставою для нарахування позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 13 637,20 грн згідно з наданим позивачем розрахунком. 

Апеляційний суд виходить з того, що здійснений судом першої інстанції розрахунок суми, що підлягає стягненню, по суті скаржником не оскаржується, не є предметом апеляційного оскарження, скаржник лише вказує на відсутність у позивача самого розрахунку, що спростовується матеріалами справи. Адже у самій позовній заяві, а саме в її Розділі ІІ, позивач досить чітко вирахував, як він уважав за правильне, розрахунок додаткових інфляційних втрат із зазначенням відповідних складових, зокрема він виходив з базової суми невиплаченої заробітної плати за кожен місяць у розмірі 15 750 грн, використав офіційні індекси споживчих цін, опубліковані Державною службою статистики України, врахував, що заборгованість на кінець червня 2019 року, на кінець липня 2019 року, на кінець серпня 2019 року, на кінець вересня 2019 року та на кінець жовтня 2019 року складала 15750 грн, а також позивач враховував, що індекс інфляції за весь період складає 1,173171. 

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки до нього він дійшов при повному та всебічному дослідженні обставин справи та давши належну оцінку зібраним у справі доказам. Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував до цих правовідносин норми матеріального права, які їх регулюють, і вирішив справу з дотриманням норм процесуального права.

Таким чином, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги не обґрунтовані вимогами закону, не підтверджені належними доказами та висновків суду не спростовують.
Зокрема, не можуть бути прийняті до уваги доводи скаржника на неврахування судом обрання позивачем невідповідного (неналежного або неефективного) механізму поновлення порушеного права та те, що спір про компенсацію втрати частини заробітної плати є підвідомчим адміністративної юрисдикції. При цьому апеляційний суд враховує те, що спірні правовідносини сторін перейшли у площину цивільної юрисдикції, адже, як вказувалось, саме по цивільній справі № 214/3547/22 постановою Дніпровського апеляційного суду від 17.04.2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Херсонської міської ради про стягнення заборгованості по заробітній платі були задоволені й було стягнуто з відповідача на користь позивача невиплачену заробітну плату за період з червня 2019 року по жовтень 2019 року в загальному розмірі 78 750,00 грн з відрахуванням до бюджету усіх податків та зборів та стягнуто інфляційні втрати частини заробітної плати у зв`язку із затримкою термінів її виплати в розмірі 25707,16 грн. Позов у цій справі № 766/8758/25 виник з підстав того, що фактично вказане судове рішення у цивільній справі було виконане лише 28.06.2024 року. Також і при розгляді цієї справи № 766/8758/25 відповідач не посилався у суді першої інстанції на, як він вважає, її підвідомчість судам адміністративної юрисдикції. 
Також слід залишити поза увагою й посилання скаржника на неврахування судом відсутності у позивача розрахунку за відповідний період (з 01.08.2022 по 28.06.2024 року), на те, що факти, викладені в позовній заяві, мають характер припущення та не базуються на належних та допустимих доказах. При цьому суд апеляційної інстанції виходить з того, що, як вже вказувалось, вказане твердження відповідача спростовується матеріалами справи, адже у самій позовній заяві, а саме в її Розділі ІІ, позивач досить чітко вирахував, як він уважав за правильне, розрахунок додаткових інфляційних втрат із зазначенням відповідних складових (базова сума невиплаченої заробітної плати за кожен місяць у розмірі 15 750 грн; офіційні індекси споживчих цін, опубліковані Державною службою статистики України; розмір заборгованості на кінець кожного місяця з червня по жовтень включно 2019 року в сумі 15750 грн; індекс інфляції за весь період в розмірі 1,173171). 
Також підлягають відхиленню й посилання на застосування судом норм права, які втратили чинність на момент прийняття рішення, зокрема частини 1 і 2 ст.233 КЗпП України. При цьому апеляційний суд враховує те, що згідно з Рішенням Конституційного Суду № 1-р/2025 від 11.12.2025, частину першу статті 233 визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.
Крім того, як такі, що не впливають на правильність рішення та не містять підстав для його скасування рішення, не можуть бути прийняті до уваги інші доводи апеляційної скарги, зокрема ті, що стосуються порушень, на думку скаржника, судом вимог статей 175, 177 ЦПК України. 
Висновки суду апеляційної інстанції

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення в оскаржуваній частині з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України це є підставою для того, щоб апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині – без змін. 

Керуючись ст.ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В : 

Апеляційну скаргу Табакар Валерія Сергійовича, який діє від імені Виконавчого комітету Херсонської міської ради, залишити без задоволення.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 11 лютого 2026 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, шляхом подання безпосередньо до Верховного Суду касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повної постанови – 13 квітня 2026 року. 

Головуючий     _ _ _ _ _ _ _ _ _ _     В.В. Майданік

Судді:      _ _ _ _ _ _ _ _ _ _  Л.П. Воронцова

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _  І.В. Склярська