Справа № 753/1278/24 
Провадження № 2/752/427/26

Р І Ш Е Н Н Я 
Іменем України

12 березня 2026 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді Плахотнюк К.Г.
за участі секретаря судового засідання Лісненка А.А.
за участі позивача ОСОБА_1 , у місті Києві, в приміщенні суду, розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного провадження з повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Афаліна» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні,-
в с т а н о в и в:
12 січня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «ФК «Афаліна» у якому просив стягнути з відповідача на свою користь нараховану, але не виплачену заробітну плати та відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 21.08.1918 року він працював у ТОВ «ФК «Афаліна» на посаді юридичного консультанта. 28.08.2023 року написав заява про звільнення. Зателефонувавши на підприємство з метою дізнатися щодо заяви про звільнення, дізнався, що його звільнили та здійснили розрахунок по заробітній платі. 13 вересня 2023 року, у зв`язку з не виплатою заробітної плати при звільненні, позивач звернувся до 29 відділення Першого Універсального банку в м. Києві та отримав звіт по транзакціях стосовно виплати йому заробітної плати на зарплатню картку. Згідно отриманих в банку ПУМБ звітів нарахування та перерахунок заробітної плати відбувались з 08.09.2018 по 01.06.2019. Згідно отриманої довідки Форма ОК-7, Пенсійного Фонду України даних з єдиного реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1 , з серпня 2018року, здійснювалось нарахування заробітної плати та сплата страхових внесків від ТОВ «ФК "АФАЛІНА"». Згідно даних Форми ОК-7, з серпня 2019 року підприємство страхувальник, ТОВ «ФК"АФАЛІНА"» нарахувало: 2019рік, за рік для пенсії: 55 320грн, 2020 рік, за рік для пенсії 61740грн, 2021 рік, за рік для пенсії 74540грн, 2022рік, за рік для пенсії 25671,28грн. після повномасштабного вторгнення з 01.03.2022 по 01.10.2022 відрахування страхових внесків не відбувалось, але й за цей період не було нараховано та сплачено 89 671, 28грн, 2023 рік, за рік для пенсії нараховано 48000грн. Таким чином розмір не сплаченої заробітної плати, що обов`язково повинна бути сплачена в разі звільнення, з врахуванням періоду з 01.03.2022 по 01.10.2022р, склав: 7місяців, 2019року - 5000грн щомісячно, - 35 000грн, 12 місяців, 2020 року, - 61740грн, 12 місяців 2021 року- 74 540грн, 12 місяців 2022 року, - 89 671 грн, 6 місяців 2023р.,- 48 000 грн. Крім того, з огляду на те, що на дату подачі позовної заяви розрахунку у зв`язку зі звільненням в день звільнення, як того вимагає закон здійснено не було, додатково за час затримки, за кожен місяць затримки, підлягає стягненню середній щомісячний заробіток, що розраховується виходячи з розміру середнього заробітку за останні 2 місяці що передували звільненню. Середній заробіток перед звільненням складав 8000 грн на місяць, що за сім місяців затримки складає, - 56 000 грн. Таким чином загальна заборгованість по заробітній платі станом на 21.01.2021 року дорівнює - 364 951 грн.
Позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 308 951грн та відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні станом на 01.11.2024 року в розмірі 56000грн.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 07.02.2024 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Афаліна» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні передано на розгляд до Голосіївського районного суду міста Києва (а.с. 22-23).

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. від 25.04.2025 року відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін. Відповідачу був наданий строк для надання відзиву. (а.с.29-30)

14.11.2024 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву відповідно до якого представник відповідача зазначив, що ОСОБА_1 був звільнений з посада економіста з фінансової роботи ТОВ «ФК «Афаліна» 16.08.2023 року, у день звільнення він не працював, що підтверджується копією довідки, складеною керівником ТОВ «ФК «Афаліна» від 16.08.2023 року стосовно виходу на роботу економіста з фінансової роботи ТОВ «ФК «Афаліна» ОСОБА_1 , у подальшому останній відповідної вимоги про розрахунок не пред`являв. Згадувану у позові заяву позивача про звільнення від 29.08.2023 (засвідчену) власним підписом позивача, копію якої містять у собі додатки до позову та у якій йдеться про «виплату заборгованості з заробітної плати» товариство не отримувало. Більше того, чек АТ «Укрпошта» має іншу дату надання поштової послуги (18.08.2023 року), а тому, вочевидь, не може бути підтвердженням письмового звернення позивача 28.08.2023 року до відповідача з заявою про звільнення. Стверджував, що позивач, не звернувшись до ТОВ «ФК «Афаліна», з відповідною вимогою про розрахунок та, не отримавши в день виплати, повідомлення про суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні, не набув права звернення до суду, оскільки законодавець імперативно визначив складову механізму реалізації такого права - тримісячний строк з дня одержання зазначеного вище повідомлення. Крім того, зроблений позивачем розрахунок не містить чіткого визначення за який період, на думку позивача підлягає стягненню на його користь не виплачена йому заробітна плата. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «ФК Афаліна» про стягнення заробітної плати.

06.03.2025 року до суду надійшла відповідь позивача ОСОБА_1 на відзив ТОВ «ФК «Афаліна» на позов ОСОБА_1 .. У відповіді на відзив позивач зазначив, що ним 05.12.2024 в Державній податковій службі України отримано витяг з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, податку та військового збору станом на 05.12.2024. У зв`язку з тривалим перебуванням на лікарняному, не мав змоги раніше надати відповідь (лікарняний триває з 13.11.2024 по теперішній час). Згідно отриманого витягу з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, податку та військового збору станом на 05.12.2024 та документів, які знаходять у матеріалах справи виплати йому заробітної плати відповідачем припинилися з 01.05.2019, а звільнення відбулось у серпні 2023 року. Відповідач розрахунку при звільненні не зровбив, наявність заборгованості перед позивачем не заперечує. Після повномаштабного вторгнення, не було нараховано та сплачено заробітну плату. У зв`язку з не нарахуванням та не виплатою заробітної плати за період з 01.02.2022 року по 01.10.2022 року ним зроблено розрахунок виходячи з розміру мінімальної заробітної плати та з урахуванням того, що агресія відносно держави України не є підставою для не сплати заробітної плати. Заробітну плату, яку було нараховано, але не сплачено: січень 2022 року - 7 158,22 грн., лютий 2022 року - 8 000 грн., листопад 2022 року - 4 262,59 грн., грудень 2022 року - 6 250,47 грн., що дорівнює 25 671,28 грн. та не нараховано і не сплачено за інші 8 місяців 2022 року, розрахунок здійснено згідно наявного у відкритих джерелах розміру мінімальної заробітної плати за період з 1 січня 2022 року по жовтень 2022 року, який у місяці складає 6 500 грн.. Таким чином заборгованість за 2022 рік дорівнює 25 671,28 грн. + 52 000, 00 грн. = 77 671 грн.. Заперечив твердження відповідача, що він не набув права звернення до суду з позовом про стягнення невиплаченої заробітної плати, оскільки не звертався з вимогою до відповідача з вимогою про розрахунок, стверджував, що відповідальність роботодавця наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Позивач також повідомив, що погоджується з твердженням відповідача, що майнова відповідальність роботодавця за несвоєчасний розрахунок при звільненні не повинна перевищувати шість місяців.

14.03.2025 до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив від відповідача відповідно до яких останній зазначив, що у відповіді на відзив від 04.02.2025 року (подано позивачем до поштового оператора для відправлення 04.03.2025 року) позивач зазначає, що «В зв?язку з тривалим перебуванням на лікарняному, не мав змоги раніше надати відповідь. (Лікарняний триває з 13.11.2024р. по теперішній час, додаток 2)», а додатком 2 відповіді на відзив є «Копія медичної довідки». Додатки до відповіді на відзив містять у собі довідку Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня N? 1» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 15.11.2024. Представнику незрозуміло, яким чином перебування позивача на лікуванні з 13.11.2024 по 15.11.2024 унеможливило подати відповідь на відзив у визначений судом строк, початок якого припадає саме на 15.11.2024 року, - більше того, позивач у відповіді на відзив навіть не порушує питання про поновлення порушеного ним строку. Позивач не звернувшись на адресу відповідача з відповідною вимогою про розрахунок, та не отримавши в день виплати повідомлення про суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні, не набув права звернення до суду, оскільки законодавець імперативно визначив складову механізму реалізації такого права - тримісячний строк з дня одержання зазначеного вище повідомлення. 

06.03.2025 року до суду надійшла заява від позивача ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог, відповідно до якої зазначив, що просить суд задовольнити позовні вимоги, а саме: стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі та відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні 379 533,67грн.

У судовому засіданні 02.03.2026 року позивач підтримав заявлені ним позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві. Вказав, що він не був ознайомлений з наказом про його звільнення 16.08.2023 року, як вказує відповідач у відзиві на позов. Підтвердив, що він дійсно не працював 16.08.2023 року та не пред`являв ТОВ «ФК Афаліна» вимогу про розрахунок при звільненні. Позивач не зміг пояснити суду яким чином свою заяву до відповідача про звільнення датовану 29.08.2023 року надіслав на адресу останнього 18.08.2023 року, що слідує з фіскального чеку наданого ним у додатку до позовноъ заяви на підтвердження його звернення 29.08.2023 року до ТОВ «ФК «Афаліна» з заявою про звільнення. Також вказав, що отримавши інформацію про його звільнення він не звертався з заявою до відповідача про проведення ним розрахунку при звільненні. Ту обставину, що його позовнв заява підписана від імені адвоката Доріченка В.В. пояснив , що це була помилка. Підтвенрдив, що зазначені ним підстави для позову про стягнення нарахованої, однак не виплаченої заробітної плати за період 3 2019 року підтверджується звітом отриманим ним у ПУМБ по транзакціях стосовно перерахування йому заробітної плати на його рахунок.

Відповідач ТОВ «ФК «Афаліна» явку представника у судове засідання не забезпечило, просило суд розглянути справу за його відсутності, у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши у судовому засіданні позивача ОСОБА_1 , дослідивши докази у справі, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити, з таких підстав.

Відповідно до правил статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
12.01.2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «ФК «Афаліна» про стягнення нарахованої та не виплаченої заробітної плати за період з серпня 2019 року та відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні з тих підстав, що він з 1918 року працював юридичним консультантом ТОВ «ФК «Афаліна» , 28.08.2023 року звернувся до товариства з заявою про його звільнення, жодної відповіді не отримав, зателефонувавши дізнався, що його звільнено та здійснено всі розрахунки по заробітній платі, однак належну йому до виплати заробітну плату та розрахунок при звільненні йому не було виплачено.
Відповідно до правил частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. 
Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Правилами статей 12, 13 ЦПК України встановлено, що: цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, правилами статті 82 цього ж Кодексу встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до ч.1ст.94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із ч.1ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Тобто, заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.
Згідно із ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи №242/3051/18 про стягнення заборгованості по заробітній платі встановив, що «Системний аналіз статей 21, 94, 233 КЗпП України дає підстави дійти висновку про те, що захисту підлягають трудові права працівника у разі порушення їх роботодавцем.
За таких обставин з урахуванням положень статей 77, 81 ЦПК України саме працівник має належними та допустимими доказами довести факт порушення роботодавцем його трудових прав.
Для вирішення питання щодо заборгованості по заробітній платі позивачу необхідно довести розмір заробітної плати, яка встановлена за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.
Обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо, лежить на працедавцеві, а не на працівникові. За цих обставин, втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати. Відповідно до висновку Верховного Суду, який викладено у постанові від 28 березня 2018 року у справі №243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією.
У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 щодо тлумачення положень ч.2ст.233 КЗпП України, ст.1,12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України зазначив, що під заробітною платою, що належить працівникові, або за визначенням, використаним у частині другій стані 233КЗпП України, належною працівнику заробітною платою потрібно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. Водночас право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, тобто заробітна плата виплачується саме за виконану роботу.
Відповідно до ч.1ст.24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Згідно із ч.2 ст.30 Закону України «Про оплату праці», роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.
Ведення табельного обліку робочого часу на підприємствах, в установах і організаціях регламентується наказом Держкомстату України від 05.12.2008 №489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці». У табелі обліку використання робочого часу (типова форма №п-5) робляться відмітки про фактично відпрацьований час, відпрацьовані за місяць години, у тому числі надурочні, вечірні, нічні години роботи та ін., а також інші відхилення від нормальних умов роботи. У разі відсутності працівника на робочому місці у табелі обліку використаного робочого часу проставляється позначка «НЗ» - неявка з нез`ясованих причин.
Отже, враховуючи вимоги Кодексу законів про працю України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності. Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатного розкладу, розцінок та норм праці, наказів та розпоряджень (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табелю обліку використання робочого часу, розрахунково-платіжних відомостей. Отже, згідно з наведеними вище положенням трудового законодавства, роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи шляхом ведення табеля обліку робочого часу. Табель обліку робочого часу є підставою для нарахування заробітної плати працівникам. Роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи шляхом ведення табеля обліку робочого часу. Даний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16.01.2020 справа №2040/7558/18.
Верховний Суд у постанові від 09.09.2020 у справі №493/2031/17 дійшов також висновку, що належним підтвердженням кількості фактично відпрацьованих годин, є табель обліку використання робочого часу.
Правилами статті 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. 

Як видно зі змісту відзиву на позов, представник відповідача ТОВ «ФК «Афаліна» повідомив суду, що позивач ОСОБА_1 був звільнений з посади економіста з фінансової роботи 16.08.2023 року, у день звільнення не працював, у подальшому відповідної вимоги про розрахунок не пред`являв. Заяву позивача ОСОБА_1 від 29.08.2023 року про його звільнення та виплату заборгованості з зпрообітної плати товариство не отримувало.

Наразі, предметом з`ясування і перевірки доказами, за заявленим ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Афаліна» позовом є питання про перебування позивача у трудових правовідносинах із відповідачем, нараховану та виплачену заробітну плату, звільнення позивача, пред`явлення вимоги про розрахунок при звільненні.

Звертаючись до суду з позовом, позивач ОСОБА_1 надав суду: відомості Пенсійного фонду України, а саме з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язковаого державного соціального страхування - індивідуальні відомості про застраховану особу станом на грудень 2023 року та відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 05.12.2024 року; звіт по транзакціях з використанням/без використання БПК, що були випущені до рахунку НОМЕР_1 (.UAH) в валюті UAH, обслуговується в відділення №29 ПУМБ в м. Київ, власник рахунку ОСОБА_1 ( НОМЕР_2 ) за період з 2018-10-24 по 2021-07-08 стан рахунку; копаію заяви про звільнення від 29.08.2023 року з фіскальним чеком АТ «Укрпошти» про відсилання поштової кореспонденції 18.08.203 року. (а.с. 9-10,11,12,59-62),

Щодо довідки ПФУ, то з неї вбачається, що цей документ містить в собі лише відомості стосовно ОСОБА_1 та ТОВ «ФК «Афаліна» в частині сум заробітку для нарахування пенсії, кількості днів трудових або цивільно-правових відносин, проходження військової служби та інформацію про сплату страхових внесків за період з 2018 рік по 2023 рік, тобто поза межами спірного періоду.
Відповідно до частини першої стаття 20 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» реєстр застрахованих осіб - автоматизований банк відомостей, створений для ведення єдиного обліку фізичних осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню відповідно до закону Реєстр застрахованих осіб складається з електронних облікових карток застрахованих осіб, до яких включаються відомості про застрахованих осіб, інформація про набуття прав на одержання страхових виплат за всіма видами загальнообов`язкового державного соціального страхування та інформація про виплати за всіма видами загальнообов`язкового державного соціального страхування і соціальними та іншими виплатами, передбаченими законодавством, та електронного реєстру листків непрацездатності, порядок організації ведення та надання інформації з якого встановлюється Кабінетом Міністрів України. Отже, з наведеного вище, слід дійти висновку, що реєстр застрахованих осіб має лише суто технічне призначення для акумулювання інформації про фізичних осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню відповідно до закону.
Копія довідки з індивідуальних відомостей про застраховану особу, видана управлінням Пенсійного фонду України, не підтверджує наявність заборгованості по заробітній платі та не визначає її розмір. 
Таким чином, офіційні відомості Пенсійного фонду України щодо розміру заробітної плати за формою ОК-7 відносно ОСОБА_1 підтверджують лише його страховий стаж за період з 2018 року до 2023 року та не можуть бути прийняті судом, як належні докази щодо розміру заробітної плати та розміру заборгованості по ній та ті обставини, що заробітна плата у вказаний період не нараховувалася. 

У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.
Також в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції) неодноразово наголошував, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.
Відповідно до роз`яснень викладених у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.99 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.
Для вирішення питання щодо заборгованості по заробітній платі позивачу необхідно довести розмір заробітної плати, яка встановлена за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки).
Такого ж висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний суд у постановах від 16.08.2018 року в справі № 242/5780/16-ц, від 31.05.2021 року в справі справа № 242/3051/18.
Водночас суд звертає увагу, що відповідачем до матеріалів справи долучено лист, у якому зазначено, що ОСОБА_1 працював ТОВ «ФК «Афаліна» на посаді економіст з фінансової роботи, день звільнення 16.08.2023.

Позивач, звертаючись до суду з вимогою про стягнення не виплаченої заробітної плати та відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 379 533,67грн, однак з аналізу змісту , наданих суду позивачем доказів на підтвердження зазначених ним підстав для позову судом не встановлено, що нарахована позивачу заробітна плата ТОВ «ФК «Афаліна» у період з червня 2019 року і по 16.08.2023 року не виплачена, що позивач звертався до відповідача з заявою про звільнення та проведення з ним розрахунку при звільненні, а відтак зазначені позивачем підстави для позову не знайшли свого підтвердження за результатами судового розгляду, відповідно заявлений ОСОБА_1 позов про стягнення нарахованої та не виплаченої заробітної плати та відшкодування за час затримки при звільненні не підлягає задоволенню.

Відповідно до правил статті 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору віднести на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 38, 116, 117 КЗпП України, ст. 30 Закону України «Про оплату праці», статтями 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 206, 259, 263-265, 268, 273, 274-279 ЦПК України, суд, - 

у х в а л и в:

у задоволенні позову  ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Афаліна» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, -відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя К.Г. Плахотнюк