Справа № 930/1840/25
№2/930/166/26
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19.03.2026 року       Немирівський районний суд
Вінницької області
в складі головуючого судді:     Алєксєєнка В.М.
при секретарі:       Загребельного О.С.
за участю позивача:    ОСОБА_1 
представника позивача - адвоката: Молявчика О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Немирові в режимі відеоконференції цивільну справу за позовною заявою  ОСОБА_1 в особі представника позивача - адвоката Молявчика Олексія Валерійовича, до ОСОБА_2 про поділ будинковолодіння в натурі та визнання права власності, -
В С Т А Н О В И В :
Свої позовні вимоги позивачка, ОСОБА_1 , мотивує тим, що відповідно до договору купівлі-продажу від 19 вересня 2001 р. № 1728 вона має у власності частку 33/50 житлового будинку з господарськими приміщеннями в АДРЕСА_1 .
Співвласником іншої частини будинковолодіння в АДРЕСА_2 , є ОСОБА_2 (відповідачка).
Частки, які перебувають у власності позивачки та відповідачки, фактично не розподілялися, офіційного поділу часток не було. Юридичного поділу часток також не здійснено. У Державному реєстрі речових прав не зазначено, з чого саме складаються частки, що перебувають у власності позивачки та ОСОБА_2 .
На теперішній час позивачка та відповідачка самостійно користуються і володіють належними їм частками. Поділ здійснено за усною домовленістю між співвласниками.
Частки сторін мають окремі входи, відокремлені системи електропостачання і газопостачання та не потребують додаткового переобладнання конструктивних елементів будинку і систем інженерного устаткування. Кожна частка має автономне опалення та централізоване водопостачання.
Належність позивачці та ОСОБА_2 часток будинковолодіння на праві спільної часткової власності не дає можливості вільно розпоряджатися ними, оскільки необхідно враховувати думку іншого співвласника. Фактично позивачка позбавлена можливості самостійно розпоряджатися належним їй майном, що порушує її законні права.
Фактично у користуванні позивачки та згідно з технічною документацією перебуває частка розміром 33/50 від будинковолодіння загальною площею 109,6 кв. м, що становить 77,3 кв. м, у тому числі житлова площа — 59,3 кв. м, яка складається з: частини будинку літ. «А», до якої входять кімнати «б» площею 15,6 кв. м та «7» площею 13,4 кв. м; прибудови «А1», до складу якої входять коридор «1» площею 5,2 кв. м, кімната «2» площею 8,3 кв. м, прихожа «3» площею 17,7 кв. м; прибудови «а1», до складу якої входять кухня «4» площею 11,2 кв. м, санвузол «5» площею 5,9 кв. м; гаража «Г»; огорожі «1–3».
У користуванні відповідачки та згідно з технічною документацією перебуває частка розміром 17/50 від будинковолодіння загальною площею 109,6 кв. м, площею 32,3 кв. м, у тому числі житлова — 22,0 кв. м, яка складається з: частини будинку літ. «А», до якої входять кімнати «3» площею 11,8 кв. м та «4» площею 10,2 кв. м; прибудови «а2», до складу якої входять веранда «1» площею 6,6 кв. м та кухня «2» площею 3,7 кв. м; господарських будівель: навіс «а3», «Б» — літня кухня, «П» — погріб, «В» — сарай, «Д» — гараж, «Т» — вбиральня, «1–2» — огорожа.
Земельні ділянки під частками будинковолодіння приватизовані, кожен із співвласників має у власності окрему ділянку з відповідними правовстановлюючими документами.
Під часткою будинковолодіння позивачки у її власності перебуває земельна ділянка площею 0,0436 га, кадастровий номер № 0523010100:01:001:0575, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
Під часткою будинковолодіння відповідачки перебуває її приватна земельна ділянка площею 0,0368 га, кадастровий номер № 0523010100:01:001:0842, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
У нотаріальному порядку відповідачка відмовляється укладати договір щодо володіння та користування частками.
Відповідно позивачка змушена звернутися до суду з відповідним позовом для захисту своїх прав.
Ухвалою судді від 20.08.2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ будинковолодіння в натурі та визнання права власності прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 05.11.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник — адвокат Молявчик О.В. — позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд їх задовольнити.
Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, через канцелярію суду подала заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності та зазначила, що не заперечує проти задоволення позовної заяви.
Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права свободи чи інтереси інших осіб.
Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.
Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, дійшов наступного висновку.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є співвласницею житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , на праві спільної часткової власності разом із ОСОБА_2 .
Відповідно до наданих суду доказів, частки сторін у спірному будинковолодінні становлять: за позивачкою — 33/50, за відповідачкою — 17/50. При цьому судом встановлено, що між сторонами сформувався фактичний порядок користування будинковолодінням, відповідно до якого його частини є відокремленими, мають самостійні входи, забезпечені окремими інженерними мережами та не потребують додаткового переобладнання.
Згідно з висновком від 07.01.2025 року щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна, складеним ФОП ОСОБА_3 , належні ОСОБА_1 33/50 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами можуть бути виділені в окремий об`єкт нерухомого майна.
Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.
Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.
Спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків.
Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна.
Згідно з ч. 1ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
Згідно ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.
За змістом ч. 3 ст. 364 ЦК України, у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника , який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.
Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Виходячи з аналізу змісту норм статей 183,358,364 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий виділ можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику частка, якого зменшилась.
Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників.
Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своєї частки в ньому, то здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яке відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна.
Після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку ст. 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, то при цьому власнику, що виділяється, та власнику, що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого співвласника, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року у справі № 445/442/16-ц (провадження № 61-13434св19) зроблено висновок, що «допустимим доказом про технічну можливість поділу в натурі об`єкту нерухомого майна є висновок експерта або уповноваженого суб`єкта господарювання саме щодо технічної можливості такого поділу».
Беручи до уваги вищевикладені вимоги цивільного законодавства, встановлено, що співвласник має право на виділ у натурі своєї частки із майна, що є у спільній частковій власності, якщо такий виділ є можливим без порушення прав інших співвласників та з урахуванням технічної можливості такого поділу.
Оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, оскільки можливим є виділ у натурі саме частки позивачки відповідно до фактичного порядку користування та технічної документації.
Разом з тим, вимоги позивачки в частині визначення в натурі частки відповідачки не підлягають задоволенню, оскільки такі вимоги фактично стосуються прав та обов`язків іншої особи і не можуть бути вирішені без належного обґрунтування та відповідних доказів, а також за відсутності самостійних вимог з боку відповідачки щодо виділу її частки.
Крім того, суд звертає увагу, що визначення частки відповідачки у натурі не є необхідним для вирішення спору в частині захисту прав позивачки, оскільки остання реалізує своє право на виділ належної їй частки.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для припинення права спільної часткової власності сторін на спірне будинковолодіння шляхом виділу в натурі частки позивачки та визнання за нею права власності на відповідну частину нерухомого майна.
У задоволенні іншої частини позовних вимог слід відмовити як необґрунтованих та таких, що не підлягають задоволенню.
Судові витрати залишити за позивачкою.
На підставі викладеного, ст. ст.317, 321, 328, 355, 356, 358, 364 ЦК України, керуючись ст.ст.76-81, 89, 95, 206, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд -
ВИРІШИВ:
Позов  ОСОБА_1 в особі представника позивача - адвоката Молявчика Олексія Валерійовича - задовольнити частково.
Припинити право спільної часткової власності на будинковолодіння в АДРЕСА_2 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визначивши в натурі частку ОСОБА_1 у вказаному будинковолодінні :
- 33/50 від будинковолодіння загальною площею 109,6 кв.м., що становить 77,3 кв.м. в тому числі житлова 59,3 кв.м., яка складається з :
- частина будинку літ. «А» до якої входять кімнати «6» - площею 15,6 кв.м., кімната «7» - площею 13,4 кв.м.;
- прибудова «А1», до складу якої входять коридор «1» - площею 5,2 кв.м,, кімната «2» - площею 8,3 кв.м., прихожа «3» - площею 17,7 кв.м.;
- прибудова «а1», до складу якої входять кухня «4» - площею 11,2 кв.м., санвузол «5» - площею 5,9 кв.м., - гараж «Г», - огорожа «1-3».
Визнати за ОСОБА_1 право власності на приміщення будинковолодіння АДРЕСА_2 , що складаються з:
- частина будинку літ. «А» до якої входять кімнати «6» - площею 15,6 кв.м., кімната «7» - площею 13,4 кв.м.;
- прибудова «А1», до складу якої входять коридор «1» - площею 5,2 кв.м,, кімната «2» - площею 8,3 кв.м., прихожа «3» - площею 17,7 кв.м.;
- прибудова «а1», до складу якої входять кухня «4» - площею 11,2 кв.м., санвузол «5» - площею 5,9 кв.м., - гараж «Г», - огорожа «1-3».
В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя: В.М. Алєксєєнко