ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3454/26 Справа № 193/2216/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кравченко Н.О. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2026 року м. Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді – Бондар Я.М.,
суддів – Зубакової В.П., Остапенко В.О.
секретар судового засідання – Лідовська А.А.
сторони:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ФОП ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справі, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2025 року, яке ухвалено суддею Кравченко Н.О. у с-щі Софіївка Криворізького району Дніпропетровської області, повне судове рішення складено 11 грудня 2025 року, 

ВСТАНОВИВ

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ФОП ОСОБА_2 про стягнення орендної плати, доходів, отриманих без достатньої правової підстави за користування земельною ділянкою, пені, 3% річних, інфляційних втрат та збитків. 
Позовні вимоги неодноразово уточнювалися. 
З урахуванням уточненої позовної заяви від 01.05.2025 року та заяви позивачки від 05.12.2025 року про залишення позову в частині стягнення збитків в сумі 620 000 грн без задоволення, позивач позовні вимоги обґрунтувала тим, що вона є власником земельної ділянки площею 8,0941 га на території Вакулівської сільської ради Криорізького району Дніпропетровської області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером 1225283300:02:002:0022. Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку запис про реєстрацію № 5843462. 
Попереднім власником ОСОБА_3 було укладено договір оренди №19 з ФОП ОСОБА_2 01.12.2009 року та додаткова угода від 01.05.2014 року. 
Згідно умов договору оренди орендар зобов`язаний сплачувати орендну плату за рік в розмірі: 5000 грн., 3 т зерна (пшениця, ячмінь), 300 кг насіння соняшника, 1 т соломи, оранка та культивація городу 0,5 га. Договір укладений на 10 років, за додатковою угодою – до 01.05.2024 року до повного збору врожаю. Згідно договору оренди обчислення орендної плати здійснюється з урахуванням індексу інфляції; плата вноситься до 31 грудня звітного року; у разі невнесення орендної плати справляється пеня в розмірі 0,1% від несплаченої суми. 
Посилаючись на умови договору, ст. ст. 283 ,285, 762 Господарського кодексу, ст.ст. 19, 22, 31 Закону України «Про оренду землі», невиконання умов договору у період 2021-2024 роки, позивач просить стягнути з відповідача розмір недоплаченої орендної плати за 2021-2024 роки в розмірі 15433,20 грн., 10915,7 кг пшениці, 1091,5 кг насіння соняшника, 3685 кг соломи; інфляційні витрати в розмірі 4759,70 грн., 3% річних 1072,60 грн.; відробітковій формі 3500 грн; пеня 0,1% 2793,45 грн. 
Також просила стягнути розмір неустойки у вигляді подвійного розміру 7264,4 грн (грошова форма), 4165,6 кг пшениці, 415,56 кг насіння соняшника, 1319,92 кг соломи (натуральна форма); збитки у вигляді упущеної вигоди в розмірі 24 1030 грн за період незаконного користування за період 01.09.2024 року по 28.04.2025 року, стягнути судовий збір в розмірі 1109,95 грн, 6200,00 грн. та 1096,9 грн.
Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.
Стягнуто з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість зі сплати орендної плати за користування земельною ділянкою за 2021-2024 роки з урахуванням інфляції в сумі 15433,20 грн, 10915кг 700 г пшениці; 1091 кг 500 гр насіння соняшника, 3685 кг – соломи. 
Стягнуто з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 123,36 грн.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням суду в частині: 
-відмови у стягненні 4759,7грн інфляційних втрат, 1072,6грн 3% річних та 2793,45грн пені.;
-відмови у стягненні 3500грн заборгованості з орендної плати у відробітковій формі (як реальних збитків у розумінні ст. 621 ЦК України);
-відмови у стягненні неустойки за несвоєчасне повернення земельної ділянки (7264,4грн, 4165,6 кг пшениці, 416,56 кг соняшника, 1391,92кг соломи);
-відмови у стягненні 241 030грн збитків у вигляді неодержаних доходів (упущеної вигоди),
посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду в оскаржуваній частині та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити та стягнути на її користь з ФОП ОСОБА_2 :
4759,7 грн інфляційних втрат за прострочення внесення орендної плати у грошовій формі (період з 01.01.2022р по 01.05.25р),
2 983,82грн інфляційних втрат за прострочення внесення орендної плати за 2021 рік,
1 382,37 інфляційних втрат за прострочення внесення орендної плати за 2022 рік,
40,5грн інфляційних втрат за прострочення внесення орендної плати за 2023 рік,
353грн інфляційних втрат за прострочення внесення орендної плати за 2024 рік,
1072,6грн 3% річних за прострочення внесення орендної плати у грошовій формі (період з 01.01.2022р по 01.05.25р),
549,7грн 3% річних за прострочення внесення орендної плати за 2021 рік,
442,8грн 3% річних за прострочення внесення орендної плати за 2022рік,
10,2грн 3% річних за прострочення внесення орендної плати за 2023 рік,
69,9грн 3% річних за прострочення внесення орендної плати за 2024 рік,
3500грн реальних збитків (орендна плата у відробітковій формі) (період з 01.01.2021р по 20.08.24р),
800 (вісімсот) грн за 2021 рік,
800(вісімсот) грн за 2022 рік,
900(дев`ятсот)грн за 2023 рік, 1000(тисяча) грн за 2024 рік,
2793,45грн пені за прострочення виплати орендної плати у грошовій формі (період з 01.01.2022р по 01.05.25р),
995,50 гривень пені за прострочення виплати Документ сформований в системі «Електронний суд» 30.12.2025 47 орендної плати за 2021рік,
1145,73 гривень пені за прострочення виплати орендної плати за 2022рік,
46,20 гривень пені за прострочення виплати орендної плати за 2023рік,
606,02 гривень пені за прострочення виплати орендної плати за 2024рік,
7264,4 грн, 4165,6 кг пшениці, 416,56 кг соняшника, 1391,92кг соломи, в якості неустойки за несвоєчасне повернення земельної ділянки (період з 21.08.24р по 01.05.25р.),
241 030 грн збитків у вигляді неодержаних доходів (упущеної вигоди) (період з 21.08.24р по 01.05.25р.).
Стягнути з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір за подання позовної заяви до суду першої інстанції у розмірі 2206,80 грн та сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3125 грн.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судомпершої інстанції неповно з`ясовано обставини належного виконання відповідачем грошового зобов`язання в 2021-2022 роках, у тому числі обставини документального підтвердження нарахування (виплати) орендної плати та її відображення у податковій звітності відповідача як податкового агента в цей період. Суд, дійшовши висновку про відсутність вини відповідача, не встановив, чи здійснювався відповідачем у 2021-2022 роках, в порядку, визначеному п.п. 14.1.180 п. 14.1 ст. 14, п.п. 170.1.1 п. 170.1 ст. 170, п. 171.2 ст. 171 ПК України облік і нарахування орендної плати на користь орендодавця, який на той час вважався стороною зобов`язання (спадкодавця ОСОБА_3 ), та чи вчинялися відповідачем дії, які законом прямо покладаються на податкового агента при нарахуванні доходу фізичній особі. Матеріали справи не містять жодних доказів нарахування орендної плати за 2021-2022 роки, ані на користь спадкоємиці ОСОБА_1 , про перехід права власності до якої, за висновком суду, відповідач начебто не був обізнаний до 29.08.2023 року, ані на користь спадкодавця ОСОБА_3 , з яким відповідач перебував у договірних правовідносинах, що саме по собі свідчить про відсутність дійсного наміру відповідача належно виконати зобов`язання зі сплати орендної плати у 2021,2022роках на користь будь-якої з цих осіб. 
Зазначає, що суд дійшов висновку про відсутність вини відповідача, виходячи, зокрема, з того, що позивачка у грудні 2024 року відмовилась прийняти грошовий переказ у розмірі 20 020грн. Водночас такий висновок суду не підтверджений належними та допустимими доказами. Тому такий висновок суду про відсутність вини боржника є передчасним та фактично ґрунтується на припущеннях. Крім того, суд, обґрунтовуючи відсутність вини, не встановив і не навів у рішенні, які саме дії вчиняв відповідач для належного виконання зобов`язання до моменту звернення позивачки до суду та відкриття провадження у справі.
Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, вказує, що 29.08.2023 року ОСОБА_1 письмово повідомила ФОП ОСОБА_2 про перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування рекомендованим поштовим відправленням з описом вкладення № 5310002457005. Тим самим відправленням позивачка направила відповідачу вимогу про виплату заборгованості з орендної плати за 2021-2023 роки. Судом також встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що у 2023 році відповідач, діючи як податковий агент у порядку, визначеному п.п. 14.1.180 п. 14.1 ст. 14, п.п. 170.1.1 п. 170.1 ст. 170, п. 171.2 ст. 171 ПК України, здійснив податкове відображення нарахування орендної плати на користь спадкоємиці ОСОБА_1 . Згідно Відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податку про суми виплачених доходів та утриманих податків за 2023 рік, відповідач нарахував орендну плату у сумі 6136 грн та утримав ПДФО за ставкою 18% (1104,48 грн) і військовий збір 1,5% (92,04 грн), що узгоджується з його обов`язками податкового агента. Крім того, судом встановлено, що 26.08.2024 року ОСОБА_1 направила ФОП ОСОБА_2 вимогу про виплату заборгованості з орендної плати за 2024 рік (з урахуванням заборгованості за 2021-2023 роки) рекомендованим поштовим відправленням з описом вкладення №5007601366145. За таких встановлених судом обставин, обізнаність відповідача, починаючи з 29.08.2023 року, про перехід права власності на спірну земельну ділянку до спадкоємиці ОСОБА_1 не викликає у неї обґрунтованого сумніву. Наголошує, що відтак відповідач мав реальну можливість у 2023 році належно виконати грошове зобов`язання, у тому числі погасити заборгованість з орендної плати за 2021-2022 роки, однак цього не зробив, що свідчить про прострочення виконання грошового зобов`язання та не узгоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність вини. Окремо суд першої інстанції пов`язав висновок про відсутність відповідальності з тим, що після відкриття провадження у справі відповідач здійснив спробу погашення заборгованості шляхом поштового переказу грошових коштів на користь ОСОБА_1 , від отримання якого позивачка відмовилась. Водночас матеріали справи не містять належних та допустимих доказів факту здійснення такого переказу, його суми, дати та призначення платежу. 
Також зазначає, що відмовляючи у стягненні інфляційних втрат та 3% річних, суд неправильно застосував ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зазначені нарахування є наслідком прострочення виконання грошового зобов`язання і підлягають стягненню за самим фактом такого прострочення, а не ставляться у залежність від подальших дій боржника після звернення кредитора до суду. 
Відмовляючи у стягненні пені, суд неправильно застосував ч. 3 ст. 549 ЦК України та не надав належної оцінки умовам п. 14 Договору № 19 від 01.12.2009 року (зі змінами), яким передбачено відповідальність у вигляді пені у розмірі 0,1% несплаченої суми за кожен день прострочення. Крім того, суд не застосував належним чином ст. 614 ЦК України, дійшовши висновку про відсутність вини відповідача без встановлення того, чи довів боржник вжиття всіх залежних від нього заходів для належного виконання зобов`язання. Надаючи визначального значення відмові кредитора прийняти платіж, суд не врахував приписи ст. 529 ЦК України, за змістом яких кредитор має право не приймати виконання частинами, якщо інше не встановлено договором або законом. За таких обставин висновок суду про відсутність підстав для стягнення інфляційних втрат, 3% річних та пені не може бути визнаний обґрунтованим. 
Відмовляючи у задоволенні вимоги про стягнення заборгованості з орендної плати у відробітковій формі (як реальних збитків у розумінні ст. 621 ЦК України), суд першої інстанції виходив із того, що виконання оранки та культивації до 0,5 га є можливим лише при наявності попередньої заявки Орендодавця, а також констатував відсутність доказів звернення ОСОБА_1 з відповідною заявкою, у зв`язку з чим дійшов висновку про відсутність порушення з боку орендаря. Апелянт не погоджується з такими висновками, оскільки суд не надав належної оцінки Додатковій угоді від 01.05.2014 року, якою пункт 9 Договору № 19 від 01.12.2009р. викладено у новій редакції та визначено відробіткову форму як «оранка та культивація городу до 0,5 га», без встановлення додаткових передумов у вигляді подання заявки. Висновок суду про необхідність попередньої заявки Орендодавця не відповідає обставинам справи та змісту договору в чинній редакції, оскільки така умова відсутня у пункті 9 Договору № 19 після внесення змін Додатковою угодою від 01.05.2014 року. Відмовляючи у стягненні вартості відробіткової форми орендної плати як реальних збитків (ст. 621 ЦК України), суд фактично виходив зі змісту пункту договору у редакції, яка втратила чинність після внесення змін Додатковою угодою від 01.05.2014 року, та, як наслідок, дійшов помилкового висновку про відсутність порушення зобов`язання з боку відповідача. За таких обставин вважає, що відмова у задоволенні вимоги про стягнення 800 грн за 2021 рік, 800 грн за 2022 рік, 900 грн за 2023 рік, 1000 грн за 2024 рік не може бути визнана обґрунтованою, оскільки зроблена без застосування чинної редакції договору, яка визначає зміст і обсяг відповідного зобов`язання. 
Відмовляючи у задоволенні вимоги про стягнення неустойки за прострочення повернення земельної ділянки (ч. 2 ст. 785 ЦК України) за період з 21.08.2024 року по 01.05.2025 року, суд першої інстанції виходив із недоведеності факту користування (володіння) відповідачем спірною земельною ділянкою у зазначений період. Додатково суд зазначив, що після набрання законної сили рішенням у справі № 193/1372/24 позивачка не зверталася за його примусовим виконанням, а також послався на її пояснення про фактичне припинення перешкод у користуванні земельною ділянкою з 01.05.2025 року. Посилається, що з огляду на приписи п. 3 Додаткової угоди від 01.05.2014 року до Договору № 19 (доповнення п. 40 Договору), строк дії договору у випадку його закінчення до завершення польових робіт автоматично продовжувався до повного збирання врожаю, яке фактично відбулося 20.08.2024 року. Відтак саме ця дата є моментом припинення договірних орендних правовідносин та визначає межу нарахування орендної плати. Починаючи з 21.08.2024 року, позивачка не заявляла вимог про нарахування чи стягнення орендної плати, а предмет позову в цій частині охоплює виключно застосування передбачених ч. 2 ст. 785 ЦК України наслідків прострочення повернення земельної ділянки за період з 21.08.2024 року по 01.05.2025 року. 
Судом не з`ясовано та не встановлено належним чином обставини, які становлять предмет доказування за вимогою про неустойку за ч. 2 ст. 785 ЦК України, а саме: чи повернув відповідач земельну ділянку після припинення договору, у який спосіб та з якої дати припинилося його фактичне користування, а також чи вжив відповідач усіх залежних від нього заходів для належного виконання обов`язку з повернення земельної ділянки. Натомість, суд помилково пов`язав установлення факту прострочення повернення з обставинами, які не є визначальними для застосування ч. 2 ст. 785 ЦК України, зокрема з “незверненням” позивачки за примусовим виконанням рішення у іншій справі. Відмовляючи у стягненні неустойки суд фактично виходив із встановленості обставин, які не підтверджені належними та допустимими доказами, зокрема щодо відсутності користування відповідачем земельною ділянкою з 21.08.2024 року по 01.05.2025 року та/або належного припинення такого користування. Матеріали справи не містять доказів фактичного повернення земельної ділянки відповідачем після припинення договору (зокрема, акту приймання-передачі/іншого документа, який підтверджує момент і спосіб повернення). Так само відсутні докази, які б підтверджували припинення тимчасового володіння (користування) відповідачем у встановленому порядку. За таких умов висновок суду про “недоведеність користування” як підстава для відмови у неустойці ґрунтується на припущеннях, а не на належних доказах. 
Посилається, що висновок суду про відсутність доказів користування відповідачем спірною земельною ділянкою не відповідає обставинам справи та наявним у матеріалах доказам. Позивачкою до матеріалів справи № 193/2216/24 було долучено інформаційну довідку з ДРРП №5004566466732-14180365480, в якій відображена державна реєстрація за відповідачем права оренди спірної земельної ділянки на підставі “договору оренди землі” від 29.04.2024 року. 
Відмовляючи у задоволенні вимоги про стягнення 241030 грн збитків у вигляді неодержаних доходів (упущеної вигоди), суд першої інстанції, посилаючись на преюдиційність обставин, встановлених у справі № 193/1372/24, та керуючись ч. 4, ч. 5 ст. 82 ЦПК України, виходив з наступного: «…Згідно з рішенням Софіївського районного суду від 20.01.2025 року за позовом ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 встановлено, що позивачем у судовому засіданні надано пояснення, що вона 15.04.2024 року звернулася до ВП № 9 КРУП ГУНП в Дніпропетровській області з приводу незаконного продовження користування земельною ділянкою, яка належить їй. На місці працівниками поліції було встановлено, що земельна ділянка знаходиться в суборенді ТОВ «Євромоноліт», якому вона надала дозвіл на оренду до збору врожаю соняшника, про що було укладено договір міни. Тобто позивачка своїм добровільним волевиявленням надала дозвіл на продовження оренди земельної ділянки, всупереч нібито укладеному договору наміру від 06.08.2023 року з ФОП ОСОБА_4 , що дає підстави зробити висновок про відсутність істинного наміру ОСОБА_1 у 2023 році на укладання договору та отримання 30000 грн доходу у вигляді орендної плати». ОСОБА_1 не погоджується з даним висновком в частині стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди (241030 грн), оскільки суд помилково надав статус встановленого факту поясненням позивача в частині ситуації з ТОВ «Євромоноліт», які не охоплювалися предметом доказування у справі № 193/1372/24 та щодо яких судом не здійснювалася правова кваліфікація. Суд першої інстанції обґрунтував висновок щодо відсутності «істинного наміру» позивача на отримання доходу від договірних відносин з ФОП ОСОБА_4 , намір на які було закладено в 2023 році, поясненнями про події, які мали місце в 2024році та документом (Лист №14 від 09.05.2024, договір міни), які відсутні в матеріалах даної справи, чим порушив принцип безпосередності дослідження доказів та правила їх оцінки, визначені ст. 89 ЦПК України. Посилання суду на докази з іншого провадження без їх офіційного долучення до матеріалів справи №193/2216/24 позбавило позивача права на надання заперечень, що суперечить принципу змагальності. Суд повністю проігнорував правову природу та хронологію виникнення правовідносин. Зокрема, перший попередній договір із ФОП ОСОБА_4 був укладений 06 серпня 2023 року, тобто за дев`ять місяців до виникнення ситуації з ТОВ «Євромоноліт». Станом на 06 серпня 2023року, волевиявлення позивача було чітко спрямоване на отримання доходу в розмірі 30 000 грн від оренди ділянки, що підтверджується підписаним 06 серпня 2023 року попереднім договором. Суд дійшов помилкового висновку, що укладення договору міни у 2024 році свідчить про відсутність наміру позивача отримати дохід від оренди у 2023 році, оскільки судом не було враховано правову природу, мету та обставини укладення договору міни з ТОВ «Євромоноліт». Судом не взято до уваги, що згідно з Листом-проханням №14 від 09.05.2024, ініціатива щодо обміну виходила виключно від ТОВ «Євромоноліт» та була зумовлена викритим фактом незаконного обміну ділянками між ФОП ОСОБА_2 та ТОВ «Євромоноліт» без згоди орендодавця з метою уникнення відповідальності. Оскільки судом першої інстанції не з`ясовано дійсних підстав укладення договору міни, висновок про відсутність наміру отримати доходи вважає передчасним. 
Також посилається на відсутність правового значення договору міни для процедури поновлення оренди. Ані умовами договору оренди землі, ані положеннями ст. 8, 33 Закону України «Про оренду землі», ні нормами ст. 8, 82, 322 ЗК України не передбачено такої підстави для поновлення або продовження договору оренди, як надання власником землі дозволу на збір врожаю третій особі, яка не є стороною первинних договірних відносин. Більш того, зазначає, що вона не надавала дозволу на укладення договору суборенди між ФОП ОСОБА_2 та ТОВ «Євромоноліт», і взагалі факт укладення між ними договору суборенди не підтверджений належними та допустимими доказами ані у справі №193/1372/24, ані у даній справі. За таких обставин висновок суду про відсутність підстав для стягнення упущеної вигоди не відповідає вимогам закону та є наслідком неправильного застосування норм матеріального і процесуального права. За змістом п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України упущена вигода - це доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. 06.08.2023р. та 14.06.2024р. між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_4 укладено попередні договори, якими визначено щомісячний розмір орендної плати 30 000 грн (без урахування індексації). В подальшому, під час підготовки документів для укладення основного договору, позивачці стало відомо про наявність зареєстрованого права оренди за відповідачем на підставі договору від 29.04.2024року, який позивачка не підписувала, що об`єктивно унеможливило реалізацію домовленостей з іншим орендарем у погоджені строки. Розмір упущеної вигоди у сумі 241 030грн визначено згідно з розрахунком, доданим до позову. Посилається, що причинний зв`язок полягає у тому, що неповернення відповідачем земельної ділянки у строк, визначений договором і законом, а також підтримання (існування) реєстрації права оренди за відповідачем, створили для позивачки об`єктивні перешкоди в реалізації правомочностей власника та в укладенні основного договору з іншим суб`єктом господарювання на умовах, передбачених попередніми договорами. За звичайних обставин, за умови своєчасного повернення земельної ділянки та відсутності зареєстрованого за відповідачем права оренди, позивачка могла б реально отримувати орендну плату в розмірі 30 000 грн/міс. відповідно до домовленостей з ФОП ОСОБА_4 . Отже, саме порушення відповідачем обов`язку повернути ділянку є тим фактором, який спричинив неодержання позивачкою доходів. Позивачка вживала розумних та доступних їй заходів для одержання доходів і мінімізації наслідків порушення, тоді як відповідач не забезпечив належного та своєчасного повернення земельної ділянки та допустив ситуацію, яка об`єктивно позбавила позивачку можливості отримувати погоджений дохід. 
Відзив на апеляційну скаргу не наданий.
В судове засідання апеляційного суду учасники судового розгляду не з`явились, повідомлялись про час та місце розгляду справи. 
Позивач ОСОБА_1 надала заяву, в якій просить розглянути справу в її відсутності. 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, заявлених позовних вимог за наявними у справі матеріалами, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині вищевказаним вимогам закону відповідає.
Як встановлено судом першої інтсанції та підтверджено письмовими доказами наявними в матеріалах справи, згідно свідоцтва про право на спадщину та витягу з Державного реєстру речових прав земельна ділянка з кадастровим номером №1225283300:02:002:0022, площею 8,0941га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Вакулівської сільської територіальної громади Криворізького району Дніпропетровської області належить позивачу ОСОБА_1 , дата реєстрації права власності 09.03.2021. обтяження: типовий договір оренди земельної ділянки №19 від 01.12.2009 року між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . строк дії договору 5 років. 
Відповідно додаткової угоди від 01.05.2014 року до Договору оренди земельної ділянки №19 від 01.12.2009 строк дії договору до 01.05.2024 року.
29.08.2023 року рекомендованим поштовим відправленням, з описом вкладення №531002457005 ОСОБА_1 направила ФОП ОСОБА_2 повідомлення про відсутність наміру продовжувати Договір оренди №19 та Вимогу про виплату заборгованості з орендної плати за 2021р., 2022р.
26.08.2024 року рекомендованим поштовим відправленням з описом вкладення №5007601366145 ОСОБА_1 направила ФОП ОСОБА_2 вимогу про повернення за актом приймання-передачі належної їй на праві власності земельної ділянки з кадастровим номером 1225283300:02:002:0022 загальною площею 8,0941 га та виплату заборгованості з орендної плати за 2024р. (з урахуванням боргу за 2023р., 2022р.,2021р), яку отримав особисто ФОП ОСОБА_2 .
Згідно з Договором №19, укладеним 01 грудня 2009 року між ОСОБА_3 , спадкоємцем якого є ОСОБА_1 , і ФОП ОСОБА_2 , орендодавець передав у користування орендареві належну йому на праві власності земельну ділянку площею 8,0941 га строком на 5 років (дата закінчення строку дії договору 01.12.2014р), а орендар зобов`язувався використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та сплачувати орендну плату до 31 грудня кожного звітного року у визначених п.9 цього договору розмірах. Орендна плата вноситься орендарем у формі та в розмірі: грошова 3000,00 грн., або натуральна - 2,5 тони зерна (пшениця, ячмінь), 250 кг. насіння соняшнику, 1 тона соломи при необхідності за заявкою Орендодавця.
Оплата земельного податку замість Орендодавця, у встановлений законодавством термін.
Відробіткова при необхідності - оранка та культивація до 0,5 га за поданою заявкою Орендодавця, ритуальні послуги та матеріальна допомога на погребіння в розмірі 550,00 грн.
Додатковою угодою від 01.05.2014 сторони внесли зміни до Договору оренди земельної ділянки №19 від 01.12.2009:
- п. 8 визначили, що цією угодою продовжено строк дії договору оренди до 01.05.2024р. (п. 2 додаткової угоди)
- п .9 змінили розмір та склад орендної плати (п. 1 Додаткової угоди), виклавши його зміст в наступній редакції: орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірах: грошова:5000 грн, натуральна: 3 т зерна (пшениця, ячмінь), 300 кг насіння соняшника, 1т соломи. Відробіткова: оранка та культивація городу до 0,5га. Оплата земельного податку замість Орендодавця здійснюється Орендарем з вирахуванням його із суми орендної плати, у встановлений законодавством термін.».
Згідно з п. 2 Додаткової угоди від 01.05.2014р. до Договору №19 сторони дійшли згоди викласти п.8 вказаного договору оренди у наступній редакції: «п.8 Договір укладено на 10 років. Орендар має право на його переважне поновлення на новий строк .Орендар має не пізніше ніж за 30 днів до його закінчення повідомити Орендодавця про намір продовжити його дію. Договір дійсний по 01.05.2024р».
Згідно з п. 3 Додаткової угоди від 01.05.2014р. до Договору № 19 сторони дійшли згоди доповнити п.40 абзацами 3,4 наступного змісту: «...У разі закінчення дії Договору до закінчення польових робіт, термін дії Договору автоматично продовжується до повного збирання врожаю...При переході права власності на ділянку до іншої особи, цей Договір і всі його умови зберігають чинність для нового власника» (т.2 а.с.1).
Номер запису про реєстрацію іншого речового права у Державному реєстрі речових прав №5843462
Також судом встановлено, що рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 20.01.2025 року задоволено уточнений позов ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 , яким зобов`язано ФОП ОСОБА_2 усунути перешкоди власнику ОСОБА_1 у користуванні земельною ділянкою з кадастровим номером № 1225283300:02:002:0022, площею 8,0941 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Вакулівської сільської територіальної громади Криворізького району Дніпропетровської області, повернувши її власнику ОСОБА_1 , скасовано рішення державного реєстратора відділу з питань реєстрації виконавчого комітету Троїцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області Колесник Інги Миколаївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 73318979 від 24.05.2024 року, про реєстрацію іншого речового права (право оренди земельної ділянки) номер запису про інше речове право: 55173156 від 21.05.2024 року, земельної ділянки площею 8,0941 гектарів, кадастровий номер 1225283300:02:002:0022, стягнуто з відповідача ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 3360,85 грн, рішення набрало законної сили 20.02.2025 року. 
Рішення суду першої інстанції оскаржується позивачкою в частинівідмови у стягненні 4759,7грн інфляційних втрат, 1072,6грн 3% річних та 2793,45грн пені.; відмови у стягненні 3500грн заборгованості з орендної плати у відробітковій формі (як реальних збитків у розумінні ст. 621 ЦК України); відмови у стягненні неустойки за несвоєчасне повернення земельної ділянки (7264,4грн, 4165,6 кг пшениці, 416,56 кг соняшника, 1391,92кг соломи); відмови у стягненні 241 030грн збитків у вигляді неодержаних доходів (упущеної вигоди). Тому відповідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України в іншій частині апеляційним судом не перевіряється. 
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , судом першої інстанції встановивши, що протягом 2021-2024 років відповідач користувався земельною ділянкою під час дії договору оренди земельної ділянки, що не оспорюється сторонами, та не сплачував позивачці орендну плату в грошовому та натуральному вигляді, окрім сплачених 5000 грн за оренду у 2023 році, доказів користування земельною ділянкою ОСОБА_1 іншим орендарем сторонами суду не надано, дійшов висновку, що саме ФОП ОСОБА_2 був користувачем земельної ділянки належної позивачу в період строку дії договору оренди, а саме з 2021 по 28.04.2024, а отже повинен був як орендар виконувати свої зобов`язання, в тому числі, зі сплати орендної плати у розмірі встановленому договором.
Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення нарахованої, але не виплаченої орендної плати з урахуванням індексу інфляції згідно договору за користування земельною діянкою за період з 2021 року по 2024 рік – період дії договору, суд першої інстанції, врахувавши умови договору № 19 від 01.12.2009 року та додаткової угоди від 01.05.2014 року, дійшов висновку, що заборгованість з рендної плати ФОП ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 складає суму орендної плати в грошовій та натуральній формі в розмірі 15 433,20 грн., 10 915,70 кг пшениці, 1 091, кг соняшника, 3 685 кг соломи. 
В частині вимог про стягнення з відповідача 3 500 грн – вартості проведених робіт іншим прцівником, суд першої інстанції, встановивши, що позивачем не доведено належного виконання договору в частині подання заяви на виконання робіт – оранки та культивації 0,5га, не проведених орендарем відповідачем ФОП ОСОБА_2 , дійшов висновку про неогрунтованість позову у вказаній чатині.
Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат за період 2021 року по 2024 рік та 3% річних, пені за період з 2021 року по 01.05.2025 року за невиконання обов`язку щодо сплати орнедної плати, суд, встановивши, що в матеріалах справи відсутні докази виконання позивачем ОСОБА_1 своїх обов`язків щодо повідомлення орендаря ФОП ОСОБА_2 до 29.08.2023 року, яке не отримано відповідачем, та від 26.08.2024 року, яке отримано особисто ОСОБА_2 , про факт переходу права власності на земельну ділянку, а також щодо надання інформації, що дозволить орендарю виконавати обов`язок зі сплати орендної плати, від отримання грошоих коштів від керуючого ФОП ОСОБА_2 ОСОБА_5 , та від отримання переказу відмовилася, після грудня 2024 року до відповідача з приводу погашення заборгованості не зветалася, дійшов висновку, що відповідач з незалежних від нього причин, був позбавлений можливості виконати обов`язок щодо виплати орендної плати за договором оренди від 01.12.2009 року, у зв`язку з чим відсутні підстави для застосування штрафних санкцій за невиконання договору. 
В частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача неустойки у вигляді подвійного розміру за несвоєчасне повернення земельної ділянки за ч. 2 ст. 758 ЦК України у період з 21.08.2024 року по 01.01.2025 року (дати визначені позивачем) 254 дні у розмірі 7 264,40 грн, 4 165,60 кг пшениці, 415,56 кг насіння соняшника, 1319,92 кг соломи, суд першої інстанції дійшов висновку, що у позивача не виникло право вимоги за ч. 2 ст. 785 ЦК України, оскільки не надано доказів на підтврдження того, що після закінчення строку дії договору оренди до повного збору врожаю (серпень 224 року) ФОП ОСОБА_2 продовжувало користуватися належною позивачці земельною ділянкою. 
Щодо стягнення з віповідача упущеної вигоди в розмірі 241 030 грн. суд першої інстанції дійшов висновку про необгрунтованість вимог позивача в цій частині.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду в оскаржуваній позивачкою частині, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про оренду землі", законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі (стаття 2 Закону України "Про оренду землі").
Відповідно до статті 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Статтею 21 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що орендна плата за землю це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір та умови орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди.
Право орендодавця вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати передбачено статтею 24 Закону України "Про оренду землі".
Згідно до ст.ст. 549, 550 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Кредитор не має права на неустойку в разі, якщо боржник не відповідає за порушення зобов`язання (стаття 617 Цивільного Кодексу України).
Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона, згідно вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.
Підстави звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК, ч.1 якої передбачає, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Відповідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Перевіривши умови договору № 19 від 01.12.2009 року та додаткової угоди від 01.05.2014 року суд першої інтсанції дійшов обгрунтованого висновку, що заборгованість з орендної плати ФОП ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 складає за період 2021-2024 роки:
у грошовій формі, з урахуванням інфляції: 
2021 рік: 5000грн?110%=5500 грн.; 
2022 рік: 5000грн?126,6%=6330 грн; 
2023 рік 5000грн?105,1% =5255 грн за відніманням 5000 грн сплачених - дорівнює 255 грн., 
2024 рік (233 днів) 5000грн :365?233?104,9=3348 грн, що разом складає 15433,20 грн .; 
2021р.-3 т+ 2022р.-3т+2023 р. 3т+2024 (233 дні) 1915кг=10915,7 кг пшениці; 
2021р.-300кг+ 2022р.-300кг+2023 р.300 кт+2024 (233 дні) 191,5 кг=1091,5 насіння соняшника, 
2021р.-1 т+ 2022р.-1т+2023 р. 1т+2024 (233 дні) 1915кг=3685 кг соломи, (т.2 а.с.185-188) 
Тому з відповідача підлягає стягненню сума орендної плати в грошовій та натуральній формі за період 2021-2024 роки в розмірі 15433,20 грн., 10915,7 кг пшениці, 1091,5 кг насіння соняшника, 3685 кг соломи.
Щодо доводів пзивачки про необгрунтовану відмову у стягненні суми 3500 грн. вартості проведених робіт, яку позивачка просить стягнути з відповідача у рахунок невиконаної оплати орендної плати за договором оренди земельної ділянки, колегія суддів погоджується з висновками суду в цій частині та зазначає наступне. 
Згідно умов Договору №19, укладеного 01 грудня 2009 року між ОСОБА_3 і ФОП ОСОБА_2 , передбачена відробіткова при необхідності - оранка та культивація до 0,5 га за поданою заявкою Орендодавця, ритуальні послуги та матеріальна допомога на погребіння в розмірі 550,00 грн (т. 1 а.с. 14).
Відповідно п. 1 Додаткової угоди від 01.05.2014 року сторони дійшли згоди внести зміни до п. 9 Договору та збільшити розмір орендної плати виклавши його змість в наступній редакції:
«п. 9 Орендна плата вноситься Оронедарем у формі та розмірах: Грошова: 5 000,00 (п`ять тисяч грн., 00 коп.)
Натуральна: 3т. зерна (пшениця, ячміть), 300 гк насіння соняшнику, 1 т. соломи.
Відробіткова: оранка та культівація городу до 0,5 га.
Ритуальні послуги та матеріальна допомога на погребіння в розмірі 550,00 грн.
Оплата земельного податку замість орендодавця з вирахуванням його з суми орендної плати, у встановлений законодавством термін».
Отже, внесені зміни стосувалися збільшення розміру орендної плати і в разі необхідності, згідно умов отримання даного виду оплати за оранку та культівацію городу, орендодавець мав звернутися із заявкою на виконання робіт, що є необхідною умовою, яка передує виконанню таких робіт.
Оскільки судом першої інстанції встановлено, що з відповідною заявкою позивачка до ФОП ОСОБА_2 , як сторона договору, не зверталася, суд дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 в цій частині. Доводи позивачки в апеляційній скарзі в цій частині груднуються на її власносму тлумаченні умов Договору оренди земельної ділянки від 01.12.2009 року і Додаткової угоди від 01.05.2014 року і колегією суддів не приймаються з огляду на вищезазначене. 
Щодо вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача на її користь інфляційних втрат за період з 2021 року по 2024 рік та 3% річних, пені за період з 2021 року по 01.05.2025 року, за невиконання обов`язку щодо сплати орендної плати колегія суддів апеляційного суду також погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині за наступних підстав. 
Статтею549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Пунктом 14 Договору оренди землі визначено, що у разі несвоєчасного внесення орендної плати, справляється пеня за кожен день прострочення в розмірі 0,1% від невнесеної суми.
Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Частиною другою ст.792 ЦК України передбачено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України та Законом України «Про оренду землі».
Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину.
ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку зареєстровано 09.03.2021 року. 
Отже, після смерті ОСОБА_3 права та обов`язки орендодавця за договором оренди землі від 01.12.2009 року та додаткової угоди від 01.05.2014 року щодо земельної ділянки, площею 8,0941га, з кадастровим номером 1225283300:02:002:0022, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Софіївської селищної ради Криворізького району Дніпропетровської області, перейшли до ОСОБА_1 з 09.03.2021 року.
Відповідно до частин першої, третьої ст.148-1 ЗК України до особи, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває у користуванні іншої особи, з моменту переходу права власності на земельну ділянку переходять права та обов`язки попереднього власника земельної ділянки за чинними договорами оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту щодо такої земельної ділянки.
Особа, яка набула право власності на земельну ділянку, протягом одного місяця з дня набуття права власності на неї зобов`язана повідомити про це її користувачів із зазначенням: кадастрового номера (за наявності), місця розташування та площі земельної ділянки; найменування (для юридичних осіб), прізвища, ім`я, по батькові (для фізичних осіб) нового власника; місця проживання (знаходження) нового власника, його поштової адреси; платіжних реквізитів (у разі, якщо законом або договором передбачена плата за користування земельною ділянкою у грошовій формі). Повідомлення надсилається користувачу земельної ділянки рекомендованим листом з повідомленням про вручення або вручається йому особисто під розписку.
Таким чином законом встановлено обов`язок особи, у разі набуття права власності на земельну ділянку, що перебуває в оренді на підставі чинного договору оренди землі, повідомити орендаря про факт переходу права власності на земельну ділянку, а також надати інформацію, що дозволить орендарю виконувати обов`язок зі сплати орендної плати, а також інші умови договору.
Судом першої інтанції встановлено та не спростовано під час розгляду справи відсутність доказів виконання позивачем ОСОБА_1 своїх обов?язків щодо повідомлення орендаря ФОП ОСОБА_2 до 29.08.2023 року, яке не отримано відповідачем та від 26.08.2024 року, яке отримано особисто ОСОБА_2 (згідно зворотного повідомлення) про факт переходу права власності на земельну ділянку, а також щодо надання інформації, що дозволить орендарю виконувати обов`язок зі сплати орендної плати, а також інші умови договору, оскільки в даному повідомленні дійсно зазначено лише про заборгованість та вимога її сплатити.
Під час розгляду справив суді першої інстанції та згідно наданих пояснень, сторони не заперечували факту сплати відповідачем заборгованості орендної плати за 2023 рік в розмірі 5000 грн, факту намагання керуючого Смаглюка щодо оплати орендної плати 27.12.2024 року та перерахування грошових коштів на імя ОСОБА_1 від ФОП ОСОБА_2 в розмірі 20020 грн переказом Укрпошта в погашення орендної плати 2024 рік. ОСОБА_1 від отримання грошових коштів від керуючого ФОП ОСОБА_2 . ОСОБА_5 відмовилася, від отримання переказу відмовилася. Після грудня 2024 року позивач до відповідача з приводу погашення заборгованості не зверталася.
З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду, що ФОП ОСОБА_2 з незалежних від нього причин, був позбавлений можливості виконати обов`язок щодо виплати орендної плати за договором оренди землі від 01.12.2009 року, укладеним між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 , а позивачкою не було доведено сукупності вказаних обставин та не надано суду достатніх, належних і допустимих доказів, які б підтверджували заявлені нею вимоги, зокрема, щодо наявності підстав для нарахування та виплати орендної плати в розумінні застосування штрафних санкцій за невиконання договору.
Окрім того, суд зазначає, що відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Договором про оренду землі та додаткової до нього угоди не визначено правила проведення оплати в натуральній формі. Зазвичай така передача відбувається шляхом попереднього узгодження кількості визначеної продукції, дати отримання такої форми, доставка, місце та інші додаткові умови. Таке узгодження потребує обоюдних дій, спрямованих на таке отримання та поперше умови та можливість зазначає саме отримувач натуральної форми орендної плати, а саме: де і коли, форма доставки. 
Разом з тим, доказів таких дій з боку позивачки та отримання відмови, або невиконання за її вимогою, суду не надано, що унеможливлює її проведення.
Отже, суд дійшов обгрунтованого висновку про недоведеність протиправної поведінки відповідача під час виконання умов договору, що виключає його відповідальність
Щодо вимог ОСОБА_1 про стягнення неустойки у вигляді подвійного розміру за несвоєчасне повернення земельної ділянки на підставі ч. 2 ст. 758 ЦК України у період з 21.08.2024 (день визначений позивачем) по 01.01.2025 ( за визначенням позивача) 254 дні у розмірі 7264,4 грн (грошова форма), 4165,6 кг пшениці, 415,56 кг насіння соняшника, 1319,92 кг соломи (натуральна форма).
Відповідно умов Договору оренди земельної ділянки та додаткової угоди дія договору оренди автоматично продовжена до 20.08.2024 року. 
Під час розгляду справи судом першої інстсанції доказів щодо використання земельної ділянки ФОП « ОСОБА_2 після 20.08.2024 року та неможливості використання її власником-позивачем ОСОБА_1 суду не надано. Не надано відповідних доказів і до суду апеляційної інстанції.
ОСОБА_1 підверджено, що з 01.05.2025 року вона без перешкод почала користуватися належною їй земельною ділянкою, засіяла її соняшником. Факт не підписання відповідачем Акту приймання передавання земельної ділянки після закінчення договору оренди землі не свідчить про фактичне не повернення земельної ділянки ОСОБА_1 .
Після набрання законної сили рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 20.01.2025 року про усунення перешкод власнику ОСОБА_1 у користуванні земельною ділянкою з кадастровим номером № 1225283300:02:002:0022, площею 8,0941 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Вакулівської сільської територіальної громади Криворізького району Дніпропетровської області, повернувши її власнику позивач за примусовим виконанням рішення не зверталася. 
За таких обставин, суд першої інстанції вірно констатував, що на підтвердження того, що після закінчення строку дії договору оренди, а саме повного збору врожаю (серпень 2024 року), ФОП « ОСОБА_2 » продовжувало використовувати належну відповідачу земельну ділянку.
Згідно ст.785 ЦК України в разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, шо у позивача не виникло право вимоги за частиною 2 ст. 785 ЦК України. Доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції в цій частині не спротсовують. 
Щодо стягнення з відповідача упущеної вигоди в розмірі 241030 грн. колегія суддів зазначає наступне.
Звертаючись до суду позивачка посилалася на те, 06.08.2023 року між нею та ФОП ОСОБА_4 було укладено попередній договір про оренду земельної ділянки належної ОСОБА_1 , згідно якого в майбутньому мав бути укладений договір оренди за яким позивач повинна була отримувати орендну плату з 01.05.2024 року в сумі 30000 грн за кожний місяць строку оренди. Також зазначала, що 28.04.2024 року між ними було укладено повторний попередній договір, згідно якого ОСОБА_1 зобов`язується не укладати інших договорів стосовно своєї земельної ділянки. 12.01.2025 року ОСОБА_4 повідомила позивача про відсутність наміру продовжувати дію попереднього договору з підстав порушення ОСОБА_1 умов договору щодо укладання іншого договору оренди її земельної ділянки. 
Відповідно ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.  Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. 
Згідно рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 20.01.2025 року у справі № 193/1372/24 за позовом ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 встановлено, що позивачем у судовому засіданні надано пояснення, що вона 15.04.2024 року звернулася до ВП №9 КРУП ГУНП в Дніпропетровській області з приводу незаконного продовження користування земельною ділянкою, яка належить їй. На місці працівниками поліції було встановлено, що земельна ділянка знаходиться в суборенді ТОВ «Євромоноліт», якому вона надала дозвіл на оренду до збору врожаю соняшника, про що було укладено договір міни. Тобто, позивач своїм добровільним волевиявленням надала дозвіл на продовження оренди земельної ділянки, всупереч нібито укладеному договору наміру від 06.08.2023 року з ФОП ОСОБА_4 .
Згідно ст. 22 ЦК Україниу вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.
Тому, звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на кредитора (орендодавця) обов`язок також довести, окрім наведеного, реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання. Отже вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача.
Тлумачення змісту частини 2 статті 22 ЦК України свідчить, що упущена вигода, будучи складовою поняття збитки, на відміну від реальних збитків, фактичну вартість яких можна виявити на основі оцінки прямих майнових втрат, завданих особі, пов`язана з тим реальним приростом, збільшенням її майнової сфери, якого можна було б очікувати за звичайних обставин, якби ці обставини не були порушені неправомірною поведінкою боржника.
Відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди має свою специфіку, обумовлену низкою факторів, що зумовлено, зокрема, особливістю правової природи категорії збитків у вигляді упущеної вигоди, оскільки в момент вчинення правопорушення упущена вигода є лише можливою (майбутньою), а не наявною майновою втратою, а її розмір допустимо встановити лише приблизно, із деякими припущеннями, адже досить складним є визначення розміру тих втрат, які ще не сталися (не наступили фізично), позаяк невідомо, які чинники могли б мати вплив на прибуток.
Тож у з`ясуванні критеріїв, яким слід керуватися при визначені (обрахунку) розміру збитків у вигляді упущеної вигоди, суд зважає на сутність правової природи категорії упущена вигода, принципи на яких ґрунтується виконання зобов`язання з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, а також функції, які повинно виконувати відшкодування збитків.
Тому при визначенні (обчисленні) розміру упущеної вигоди першочергове значення має врахування критерію звичайних обставин (умов цивільного/господарського обороту), за яких кредитор мав достатні очікування на отримання відповідного доходу в разі належного виконання боржником своїх обов`язків.
Іншим критерієм, який необхідно враховувати при визначенні (розрахунку) розміру упущеної вигоди, є критерій розумності витрат. Сутнісний зміст цього критерію та необхідність урахування при розрахунку упущеної вигоди обумовлений принципами зобов`язального права та загальними засадами цивільного законодавства керівними ідеями, з яких мають виходити усі без виключення учасники цивільних відносин.
Слід зазначити, що визначаючи розмір збитків у вигляді упущеної вигоди, необхідно також враховувати функцію, яку повинно виконувати відповідне відшкодування. Такою функцією передусім є компенсаційна функція, яка виходить з неприпустимості збагачення потерпілої сторони зобов`язання (кредитора) та визначає своїм завданням компенсацію кредитору дійсних негативних наслідків порушення його прав. Іншими словами відновлення майнового стану кредитора за рахунок боржника має здійснюватися із розрахунку еквівалентності, співмірності між собою відшкодування та збитків.
Відтак, при визначенні розміру збитків у вигляді упущеної вигоди слід керуватися такими критеріями її розрахунку (обчислення) як: 1) звичайні обставини (умови цивільного/господарського обороту); 2) розумні витрати; 3) компенсаційність відшкодування збитків.
Тому справедливе відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди за наявності доведеності протиправної поведінки заподіювача збитків та причинного зв`язку між збитками та протиправною поведінкою є одним із ефективних засобів захисту порушених прав кредитора, адже сама лише констатація у судовому рішення порушення прав кредитора (позивача) не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним.
Європейський Суд з прав людини вказав, що коли мова заходить упущеної вигоди (lucrum cessans), її існування має бути встановлено з упевненістю, і не повинно ґрунтуватися тільки на здогадах або ймовірності (Centro Europa 7 S. r.l. і Ді Стефано C. Italy [GC], no. 38433/09, § 219 in fine, ECHR 2012).
Наведений позивачем розрахунок не доводить завданих їй збитків (упущеної вигоди) та їх розміру, а також причинного зв`язку між протиправною поведінкою орендодавця та збитками, оскільки зроблений на підставі відповідних статистичних даних, виходячи із типової орендної плати у 2024 році, до того ж заявлена сума збитків обґрунтовується припущенням про можливість отримання прибутку.
Дані висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду викладено в постанові №703/3303/20 від 26 жовтня 2023 року.
Разом з тим, під час розгляду справи, судом встановлено непослідовність пояснень позивачки при розгляді справи, нелогічність її дій, суперечність обставин, які покладені в обґрунтування позову в частині стягнення упущеної вигоди за укладеним договором наміру та як наслідок висновування про штучність створення договору та виникнення претензії ФОП ОСОБА_4 від 12.02.2025 року після винесення рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 20.01.2025 року. 
Пояснення свідка ОСОБА_4 , надані в судовому засіданні, не відповідають та не підтверджеють доводи позивача ОСОБА_1 з приводу обставин укладення договору наміру та його умов.
З огляду на вказане, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого виснову про необгрунтованість вимог позивачки ОСОБА_1 в цій частині і під час апеляційного перегляду справи підстав для скасування правильного рішення суду першої інстанції в цій частині не встановлено. 
Отже, наведедені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
До апеляційної скарги ОСОБА_1 було додано клопотання про прийняття та долучення доказів, в якому просить прийняти та долучити до матеріалів справи витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (індексний номер 434706948), щоо підтверджує внесення відомостей про скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки згідно договору від 29.04.2024 року, лист-прохання ТОВ Євромоноліт № 14 від 09.05.2024 року щодо необхідності обміну, договір міни між ТОВ Євромоноліт та ОСОБА_1 від 03.05.2024 року, виконавчий лист від 14.03.2025 року, виконавчий лист від 21.04.2025 року, заява про видачу виконавчого листа від 25.03.2025 року, рішення державного реєстратора (№79010787 від 21.05.2025 року) про відмову у проведенні реєстраційних дій через відсутність РНОКПП позивачки у резолютивній частині рішення суду, заява до Софіївського районного суду про виправлення описки в рішенні від 24.05.2025 року, копія скарги до Міністерства юстиції України від 26.05.2025 року, наказ Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про результати розгляду скарги ОСОБА_1 (дата 03.07.2025 р. №1131/13.4-06), лист повідомлення виконавчого комітету Вакулівської сільської ради від 10.07.2025 року №661, ухвалу Софіївського районного суду про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про виправлення описки від 27.05.2025 року. Посилається, що подання додаткових доказів спрямоване на підтвердження виключно доводів апеляційної скарги щодо тривалості перешкод у користуванні земельною ділянкою, факту неповернення її у встановлений строк та помилковості висновків суду першої інстанції. 
Як вбачається із позовної заяви та доказів, які надавалися позивачкою під час розгляду справи судом першої інстанції, позивач звертаючись до суду з позовом у даній справі, неодноразово уточнюючи позовні вимоги, виклала обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, зазначив докази на підтвердження вказаних обставин. Отже вважала вказане у позовній заяві необхідним та достатнім для підтвердження обставин, викладених у позові.
Таким чином, позивачка на власний розсуд розпорядилася своїми правами, тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій
Частиною 3 статті 367 ЦПК України визначено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 
Докази неможливості подання вказаних позивачкою доказів до суду першої інстанції позивачкою не надано, причин, що об`єктивно унеможливили подання доказів не зазначено.
З огляду на вказане, правові підстави для задоволення клопотання позивача про прийняття додаткових доказів на стадії апеляційного перегляду справи відсутні. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повне судове рішення складено 03 березня 2026 року.

Головуючий:

Судді: