ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
 
КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
 
вул. Івана Ступака, 25, м. Фастів, Київська область, 08500, тел. (04565) 6-17-89, 
e-mail: inbox@fs.ko.court.gov.ua, web: https://fs.ko.court.gov.ua, код ЄДРПОУ 26539699

2/381/298/26
381/5825/25 
Заочне Рішення
Іменем України

16 лютого 2026 року Фастівський міськрайонний суд Київської області у складі головуючого судді Самухи В.О., за участю секретаря судового засідання Папруга А.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ГЕЛЕКСІ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -
Встановив:

13 жовтня 2025 року на адресу Фастівського міськрайонного суду Київської області надійшов позов товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ГЕЛЕКСІ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Зі змісту заявлених позовних вимог слідує, що 13 березня 2020 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ГЕЛЕКСІ», яке в подальшому змінило назву на «ФК «ГЕЛЕКСІ», та ОСОБА_1 було укладено договір позики № 152226.
Договір позики відповідачкою, як позичальницею підписаний шляхом використанням одноразового ідентифікатора.
За вказаним договором відповідачці, як позичальниці були передані в борг 5 000 гривень на умовах платного стокового володіння із зобов`язанням подальшого повернення коштів.
Згідно тверджень позивача, відповідачка умови зобов`язання щодо повернення коштів не виконала, внаслідок чого виникла заборгованість в загальному розмірі 24 669,50 гривень. Зазначену суму коштів позивач просить стягнути з відповідачки, а також відшкодувати понесені ним витрати зі сплати судового збору у сумі 2 422,40 гривні та 5 000 гривень, як компенсацію витрат на професійну правничу допомогу.
Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2025 року відкрито спрощене позовне провадження у справі з викликом учасників судового розгляду.
В судове засідання учасники справи, будучи повідомленими належним чином, не з`явились. 
Представник позивача в прохальній частині позову просив проводити судове засідання без йог участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
22 січня 2026 року відповідачка подала до суду заяву про проведення судового засідання без її участі.
До заяви відповідачки надані письмові пояснення щодо суті спору.
Враховуючи наведене, неявка зазначених осіб не перешкоджає розгляду справи по суті, тому суд, керуючись приписами частини 1 статті 223 ЦПК України, проводить судовий розгляд за відсутності сторін спору та їх представників.
Оскільки пояснення відповідачка не є відзивом у розумінні статті 178 ЦПК України, суд, за відсутності заперечень представника позивача, проводить заочний розгляд справи, що відповідає приписам статті 280 ЦПК України. 
06 лютого 2026 року було закінчено з`ясування обставин справи та перевірка їх доказами, після цього суд перейшов на стадію ухвалення судового рішення. 
У відповідності до приписів статті 244 ЦПК України, ухвалення та проголошення судового рішення було відкладеним до 16 лютого 2026 року до 16 години 40 хвилин.
Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини.
Так, судом встановлено, що 13 березня 2020 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ГЕЛЕКСІ» та ОСОБА_1 було укладено договір позики № 152226. 
Згідно умов п. 1.1.1, 1.1.2.1, 1.1.2.2, 1.5 договору позики, сума позики – 5 000 гривень, процентна ставка – 0,01 % в день від поточного залишку позики, комісійна винагорода – 1,1 % в день від початкового розміру позики, строк повернення позики – 11 квітня 2020 року.
Згідно умов пункту 5.3 договору позики, у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю підвищену комісію у розмірі 3 % від суми позики за кожен день прострочення.
Договір підписаний відповідачкою, як позичальницею, електронним підписом.
Обставини щодо перерахування коштів в борг підтверджуються листом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» ЕЛАЄНС» № 152226 від 01 вересня 2025 року (а. с. 37).
Позивач зазначає, що відповідачкою порушені умови повернення коштів, внаслідок чого виникла заборгованість.
Для підтвердження розміру заборгованості був наданим розрахунок за період часу з 13 березня 2020 року до 07 серпня 2025 року.
Зі змісту розрахунку слідує, що в період часу з 13 березня 2020 року 11 квітня 2020 року були нараховані проценти у сумі 14 гривень 50 копійок, а також заборгованість за комісією у розмірі 1 595 гривень.
Після 11 квітня 2020 року до 08 серпня 2020 року проценти також нараховувались за ставкою 0,01 в день від поточного залишку позики, а також була нарахована комісія у збільшеному розмірі у відповідності до положень 5.3 договору у сумі 300 гривень щоденно.
Загальний розмір нарахованої за вказаний період часу заборгованості становить 24 669 гривень 50 копійок.
Відповідачка у своїх письмових поясненнях зазначає, що сукупність наданих позивачем доказів не підтверджує погодження нею умов договору, його підписання та отримання коштів в борг.
Разом із тим, конкретних заперечень щодо обставин укладення договору, його підписання та отримання коштів у сумі 5 000 гривень відповідачка не висловлює.
При цьому, відповідачкою доказів погашення заборгованості не надано, окремих заперечень щодо правильність розрахунку заборгованості позивача не висловлено. 
Встановивши зазначені обставини справи, суд вважає, що спірні правовідносини сторін урегульовані наступними правовими нормами.
Так, згідно приписів пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. 
Згідно приписів частини 1, 2, 4 статті 201 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
Згідно приписів частини 1 статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно приписів частини 1 статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Згідно приписів абзацу 1, 2 частини 1 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Згідно приписів частини 2 цієї статті, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Зміст процитованих вище правових норм свідчить про те, що правочин, в тому числі й договір, є законодавчо визначеною підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків. 
Формою правочину є усна, або письмова, специфічним видом якої є електронна форма правочину.
При цьому, необхідною умовою для дотримання письмової, в тому числі й електронної форми правочину, є наявність підпису сторін.
Згідно приписів частини 1 статті 13 Закону України «Про споживче кредитування», Договір про споживчий кредит, договори про надання супровідних послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію"). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами.
Зміст процитованих вище правових норм свідчить про те, що правочин, в тому числі й договір, є законодавчо визначеною підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків.
Формою правочину є усна, або письмова, специфічним видом якої є електронна форма правочину.
При цьому, для дотримання письмової, в тому числі й електронної форми правочину, є наявність підпису сторін.
Далі, згідно приписів пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-комунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру.
Згідно приписів пункту 5 частини 1 статті 3 цього закону, електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно приписів пункту 6 частини 1 статті 3 цього закону, електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Згідно приписів пункту 7 частини 1 частини 3 цього закону, електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-комунікаційних систем.
Згідно приписів пункту 12 частини 1 статті 3 цього закону, одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.
Згідно приписів абзацу 9 частини 1 статті 5 цього закону, одним із основних принципів у сфері електронної комерції є однаковість юридичної сили електронних правочинів та правочинів, укладених в іншій формі, передбаченій законодавством.
Згідно приписів частини 1 статті 10 Закону України «Про електронну комерцію», електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт).
Згідно приписів частини 1 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Згідно частини 3 цієї статті, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Згідно частини 4 цієї статті, пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах.
Згідно частини 6 цієї статті, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Згідно приписів частини 12 цієї статті, електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Згідно приписів частини 1 статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Далі, згідно приписів частини 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно приписів частини 1 статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно приписів частини 2 статті 638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Згідно приписів абзацу 2 частини 2 статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Згідно приписів частини 1 статті 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. 
Далі, згідно приписів частини 1 статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Далі, згідно приписів частини 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
Згідно приписів частини 1 статті 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.
За змістом частини 2 статті 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики.
Згідно приписів частини 1 статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Згідно приписів частини 1 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно приписів частини 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.
Згідно приписів частини 1, 2 статті 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Далі, згідно приписів частини 1 статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно приписів частини 1 статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Далі, згідно приписів частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно приписів частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно приписів частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно приписів пункту 5 частини 2 статті 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі.
З урахуванням встановлених обставин справи та норм, які регулюють спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що обставини укладення договору та отримання коштів в борг підтверджені належними та допустимими доказами.
Зокрема, суд зазначає, що описані позивачем алгоритм та процедура погодження умов договору та його підписання була дотриманою, позивачем надана інформація про застосований одноразовий ідентифікатор.
Відповідачка, в свою чергу, надаючи оцінку сукупності наявних в матеріалах справи доказів, фактично обставини щодо укладення договору та отримання коштів в борг не заперечувала, хоча стверджувала, що наданих позивачем доказів не достатня для висновків про укладення договору та отримання нею коштів.
Відповідачка не надала доказів того, що зверталась до правоохоронних органів з повідомленнями про укладення від її імені договору позики та заволодіння коштами протиправним шляхом.
Тому, суд розцінює доводи відповідачки, як такі, що спрямовані на ухилення від виконання зобов`язання та на уникнення відповідальності за порушення умов договору позики. 
З урахуванням викладеного, суд погоджується з доводами позивача про порушення умов договору відповідачкою та наявності підстав для стягнення заборгованості в примусовому порядку. 
Аналізуючи наявність підстав для стягнення заборгованості та надаючи оцінку наданому позивачем розрахунку заборгованості, суд виходить з наступного.
Так, умовами договору визначений строк повернення позики – 11 квітня 2020 року. У відповідності до графіку платежів, викладеному в додатку до договору позики, за цей час мають бути нарахованим проценти у сумі 14 гривень 50 копійок та платежі за комісійною винагородою у сумі 1 595 гривень (а. с. 18).
Однак, як слідує із розрахунку заборгованості, проценти були нараховані і після визначеної договором дати повернення позики.
При цьому, згідно правової позиції, висловленої в Постанові ВП ВС від 05 квітня 2023 року по справі № 910/4518/16, не допускається нарахування процентів за договором позики після закінчення строку, на який позику було надано.
В цьому випадку, суд вважає зазначену правову позицію релевантною і застосовною в межах цієї цивільної справи, тому суд приходить до переконання про відсутність підстав для нарахування процентів після 11 квітня 2020 року, дати повернення позики.
Далі, як слідує з умов договору, у випадку порушення строків повернення позики, нараховується підвищена комісійна винагорода в розмірі 3 % в день від суми позики за кожен день прострочення. 
При цьому, як слідує з наданого позивачем розрахунку, відповідна комісійна винагорода була нарахована за період часу з 12 квітня 2020 року до 08 серпня 2020 року. 
Разом із тим, згідно пункту 6 розділу 4 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції Закону України № 533-IX від 17.03.2020 року), у разі прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по 30 квітня 2020 року виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по 30 квітня 2020 року виконання зобов`язань зі сплати платежів) споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. В тому числі, але не виключно, споживач в разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язків сплачувати кредитодавцю неустойку (штраф, пеню) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин, інших ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період з 01 березня 2020 року по 31 травня 2020 року (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по 31 травня 2020 року виконання зобов`язань зі сплати платежів). Норми цього пункту поширюються у тому числі на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону".
В цьому випадку суд вважає, що зазначена вище правова норма є застосованою і до правовідносин за договорами позики, укладеними між фінансовими установами та фізичними особами.
Навпаки, непоширення такої норми на аналогічні за своєю суттю відносини, що виникають з договору позики, буде суперечити вимогам справедливості, добросовісності та розумності, визначеним в статті 3 ЦК України.
Зазначена позиція щодо поширення цієї правової норми на спірні правовідносини підтверджується, в тому, і приписами пункту 2 частини 2 статті 3 Закону України «Про споживче кредитування», згідно якої, цей Закон не поширюється на договори позики, що не передбачають сплати процентів чи будь-яких інших платежів за користування наданими за такими договорами грошовими коштами.
Тобто, конструкція цієї правової норми свідчить, що законодавець прямо вказує на конкретний вид договору позики, на який не поширюється дія цього Закону.
За відсутності вказівки про виключення в застосуванні цього закону, закон вважається застосованим до правовідносин кредиторів і позичальників фізичних осіб, якщо кошти отримані для потреб, не пов`язаних із підприємницькою та професійною діяльністю.
Далі, згідно із Законом України № 591-IX від 13.05.2020 року були внесені редакційні зміни до пункту 6 розділу 4 «Прикінцеві та перехідні положення» і неможливість застосування заходів від повільності за прострочення зобов`язань продовжена до останнього календарного дня місяця (включно), в якому завершується дія карантину.
Згідно із Постановою КМУ від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», карантин було відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р.
 
При цьому, суд заважує, право нарахування комісії у збільшеному розмірі визначено в розділі договору «Відповідальність сторін» є заходом відповідальності, який не може бути застосованим в період дії карантинних обмежень.
Тому, суд вважає, що відсутні підстави для стягнення з відповідачки на користь позивача комісії у збільшеному розмірі у відповідності до положень пункту 5.2 договору позики № 152226 від 13 березня 2020 року.
Отже, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у сумі 6 609,50 гривень, що складається з 5 000 гривень – заборгованість за тілом позики, 14,50 гривень – заборгованість за процентами, 1 595 гривень – заборгованість за комісією.
Далі, позивачем до стягнення заявлені понесені витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5 000 гривень. 
Обставини щодо понесення витрат підтверджуються актом № 63 про надання послуг з правничої допомоги до договору від 09 липня 2025 року, договором про надання правничої допомоги від 09 липня 2025 року, копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю.
Оцінюючи наявність фактичних та правових підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного.
Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Згідно вимог статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.
Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому,що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22), постанови Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 369/10907/22 (провадження № 61-16010св23), від 01 травня 2024 року у справі № 557/174/23 (провадження № 61-15995св23).
Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.
Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 23 травня 2022 року у справі № 724/318/21 (провадження № 61-19599св21).
Суд вважає, що позивачем доведені обставини щодо понесення витрат на професійну правничу допомогу, проте, керуючись приписами статті 141 ЦПК України, стягує зазначені витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. 
Оскільки позовні вимоги задоволені на 27 %, з відповідачки на користь позивача має бути стягнено 1 350 гривень, як компенсація понесених ним витрат на професійну правничу допомогу.
Далі, керуючись приписами статті 141 ЦПК України, суд стягує з відповідачки на користь позивача понесені ним витрати зі сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позовні вимоги задоволені на 27 %, з відповідачки на користь позивача має бути стягнено 654,04 гривні, як компенсація витрат зі сплати судового збору.
Враховуючи наведене вище, керуючись приписами статті 11, 16, 201, 204, 205, 207, 610, 611, 626, 629, 638, 640, 1049, 1050, 1054, 1055 ЦК України, статті 4, 12, 81, 141, 263-265, 280-282, 354 ЦПК України, - 
Ухвалив:

Позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ГЕЛЕКСІ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ГЕЛЕКСІ» заборгованість за договором позики від 13 березня 2020 року № 152226 у сумі 6 609,50 гривень, що складається з 5 000 гривень – заборгованість за тілом позики, 14,50 гривень – заборгованість за процентами, 1 595 гривень – заборгованість за комісією.
У решті позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ГЕЛЕКСІ» 1 350 гривень, як компенсація понесених витрат на професійну правничу допомогу.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ГЕЛЕКСІ» 654,04 гривні, як компенсація витрат зі сплати судового збору.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Інформація про учасників справи:
Позивач: товариство з обмеженою відповідальністю «ФК ГЕЛЕКСІ», код ЄДРПОУ 41229318, місцезнаходження: м. Київ, вул. В`ячеслава Липинського, буд. 10/1.
Відповідачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя Самуха В.О.