ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

12 березня 2026 року м. Житомир справа № 240/21423/25
категорія 113050000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Лавренчук О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства "Лікарня №2 ім. В.П. Павлусенка" Житомирської міської ради про скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Центру оцінювання функціонального стану особи Державної установи "Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України", у якому просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення експертної команди Центру оцінювання функціонального стану особи від 04.03.2025 (номер витягу 181/25/922/В, номер рішення 181/25/922/Р);
- зобов`язати відповідача встановити ОСОБА_1 , II групу інвалідності строком на 1-3 роки відповідно до Постанови КМУ №1388 від 15.11.2024.
Суддя своєю ухвалою від 24.09.2025 прийняла позовну заяву до розгляду та відкрила спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи.
До суду 09.12.2025 надійшло клопотання позивача про долучення доказів.
У період із 22.12.2025 по 05.01.2026 головуюча у справі суддя перебувала у відпустці.
Відзив на позовну заяву надійшов до суду 12.01.2026 (вх. №3135/26 від 14.01.2026). Заперечуючи позовні вимоги відповідач вказує, що ЦОФСО була отримана медична справа за скаргою ОСОБА_1 на рішення експертної команди з оцінювання Комунального підприємства лікарня № 2 ім. В.П. Павлусенка Житомирської міської ради від 04.03.2025 року № 181/25/922/Р, згідно якого позивачу була встановлена III група інвалідності. З метою уточнення ступеня функціональних порушень та обмеження життєдіяльності для подальшого прийняття експертного рішення в межах чинного законодавства, Центром оцінювання функціонального стану особи 17.11.2025 була розглянута скарга ОСОБА_1 . Так, 17.11.2025 експертною командою з оцінювання повсякденного функціонування особи ЦОФСО за результатами проведеного ретельного аналізу медико – експертної справи ОСОБА_1 було встановлено, що «розглянувши надану медичну документацію та за даними виписного епікризу ДУ«УКРДЕРЖНДІМСПІ МОЗ України» (№4288), експертна команда дійшла висновку: наявна у пацієнтки патологія зі сторони ендокринної системи та її наслідки призводять до помірних функціональних порушень та обмеження життєдіяльності, даних для підвищення групи інвалідності не має. Рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи № 181/25/922/Р від 04.03.2025 р. вірне та відповідає чинному законодавству. Підстава: "Постанова КМУ від 15.11.2024 № 1338», що свідчить про підтвердження рішення експертної команди. Враховуючи вищезазначене, експертна команда ЦОФСО прийняла рішення про підтвердження рішення експертної команди з оцінювання Комунального підприємства лікарня № 2 ім. В.П. Павлусенка Житомирської міської ради та Відповідачем нове рішення не формувалось. Просить відмовити у задоволенні позову.
Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 06.01.26 залишено позовну заяву ОСОБА_1 без руху із встановленням позивачу строку для усунення недоліків шляхом надання до суду рішення 181/25/922/Р від 04.03.2025, прийнятого Центром оцінювання функціонального стану особи Державної установи "Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України".
До суду 29.01.2026 надійшла заява про усунення недоліків, до якої додано нову редакцію позову (а.с. 72, 73-75), у якому відповідачем вказано Комунальне підприємство "Лікарня №2 ім. В.П. Павлусенка" Житомирської міської ради. Позивачем надано також заяву про заміну первісного відповідача на належного у якій просить замінити відповідач на належного - Комунальне підприємство "Лікарня №2 ім. В.П. Павлусенка" Житомирської міської ради.
У нові редакції позову позивач просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення експертної команди Центру оцінювання функціонального стану особи від 04.03.2025 (номер витягу 181/25/922/В, номер рішення 181/25/922/Р);
- зобов`язати відповідача встановити ОСОБА_1 , II групу інвалідності строком на 1-3 роки відповідно до Постанови КМУ №1388 від 15.11.2024.
В обґрунтування позову вказує, що із 2004 року було їй встановлено II групу інвалідності. До 2025 року II група, яка жодного разу не змінювалася, була підтверджена неодноразово, встановлювалась на 1-3 роки та перепідтверджувалася. Вказує, що під час проведення останнього огляду медико - соціальної комісії 17 лютого 2023 року, мені було підтверджено II групу інвалідності (яка вперше присвоювалася у 2004 році) та видано індивідуальну програму реабілітації інваліда, де зазначено ступінь II обмеження до самообслуговування, пересування та трудової діяльності, який визначався як здатність до самообслуговування з використанням допоміжних засобів та за допомогою інших осіб; здатність самостійно пересуватися з використанням допоміжних засобів та (чи) за допомогою інших осіб; здатність до виконання трудової діяльності у спеціально створених умовах з використанням допоміжних засобів та (чи) спеціально обладнаного робочого місця, за допомогою інших осіб. Із 2023 року стан здоров`я не покращився, а навпаки виникло більше ускладнень та додались супутні захворювання, що негативно впливає по повсякденне функціонування. Згідно з Постановою КМУ №1338 від 15 листопада 2024 року та Порядком проведення оцінювання повсякденного функціонування особи, затвердженого вищезазначеною Постановою, звертаючись до Класифікації основних критеріїв життєдіяльності та ступенів їх вираженості позивач вважає, що при оцінці її повсякденного функціонального стану, не було враховано всіх видів ускладнень та попередні висновки, в результаті чого безпідставно змінено групу інвалідності. Після отримання 04 березня 2025 року рішення експертної команди повсякденного функціонування особи з номером витягу 181/25/922/В, номер рішення 181/25/922/Р та не погоджуючись з даним рішенням мною було подано скаргу на результат оцінювання повсякденного функціонального стану особи, яку 13 березня 2025 року було направлено до Центру оцінювання функціонального стану особи. Враховуючи невірне трактування та застосування Постанови КМУ 1338 від 15.11.2024, а також не врахування наявних ускладнень, що підтверджуються відповідними висновками спеціалістів, відсутність розгляду оскарження в позасудовому порядку на підставі викладеного, рішення експертної команди підлягає скасуванню як протиправне, а позовні вимоги - задоволенню.
Ухвалою суду від 02.02.2026 постановлено: прийняти до розгляду нову редакцію позову. Подальший розгляд справи здійснювати з урахуванням нової редакції позову. Продовжити розгляд адміністративної справи № 240/21423/25 за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства "Лікарня №2 ім. В.П. Павлусенка" Житомирської міської ради про скасування рішення, зобов`язання вчинити дії. Встановити Комунальному підприємству "Лікарня №2 ім. В.П. Павлусенка" Житомирської міської ради строк для подання відзиву на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі.
Копію ухвали суду від 02.02.2026 Комунальне підприємство "Лікарня №2 ім. В.П. Павлусенка" Житомирської міської ради 19.02.2026 отримало копію ухвали суду від 02.02.2026, що підтверджується відстеженням поштових пересилань "Укрпошти". 
Станом на дату розгляду справи, відзив на позовну заяву не надходив, а тому, в силу приписів ч. 6 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу на підставі наявних доказів.
Розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні), з особливостями, визначеними статтями 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, позовну заяву та відзив, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, перевіривши їх наявними в матеріалах справи і дослідженими доказами, суд дійшов наступних висновків.
Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Встановлено, що рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи від 04.03.2025 №181/25/922/Р ОСОБА_1 було встановлено третю групу інвалідності. Форма розгляду: очна, в закладі охорони здоров`я (а.с. 7-8).
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 подала до Центру оцінювання функціонального стану особи скаргу на рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи від 04.03.2025 №181/25/922/Р (а.с. 50-52), за результатом розгляду якої Центром оцінювання функціонального стану особи прийнято рішення від 17.11.2025 №1296/25/327 (а.с. 54), яким підтверджено рішення від 04.03.2025 №181/25/922/Р.
Вважаючи рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи від 04.03.2025 №181/25/922/Р протиправним, а свої права порушеними, позивач звернулась до суду.
Фактично звернення позивача до суду з даним позовом направлено на вирішення питання щодо надання їй не третьої (ІІІ) групи інвалідності, а другої (ІІ).
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами визначає Закон України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" від 21.03.1991 №875-ХІІ (далі - Закон №875-ХІІ в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Особою з інвалідністю є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист ( ст. 2 Закону №875-XII).
Інвалідність повнолітній особі встановлюється за результатами оцінювання повсякденного функціонування особи, проведеного експертною командою з оцінювання повсякденного функціонування особи у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України ( ст. 3 Закону №875-XII).
Особа (її уповноважений представник) має право оскаржити рішення медико-соціальної експертної комісії, експертних команд з оцінювання повсякденного функціонування особи в порядку адміністративного оскарження відповідно до Закону України "Про адміністративну процедуру" з урахуванням особливостей, встановлених Основами законодавства України про охорону здоров`я, та/або в судовому порядку (ч. 2 ст. 6 Закону №875-XII).
Основні засади створення правових, соціально-економічних, організаційних умов для усунення або компенсації наслідків, спричинених стійким порушенням здоров`я організму, функціонування системи підтримання особами з інвалідністю фізичного, психічного, соціального благополуччя, сприяння їм у досягненні соціальної та матеріальної незалежності визначає Закон України від 06.10.2015 №2961-IV «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» (далі - Закон №2961-IV в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).
За визначенням, наведеним у ст. 1 Закону №2961-IV, інвалідність - міра втрати здоров`я у зв`язку із захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими вадами, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження життєдіяльності особи, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.
Постановою КМУ №1338 від 15.11.2024 «Деякі питання запровадження оцінювання повсякденного функціонування особи» були затверджені:
- Положення про експерті команди з оцінювання повсякденного функціонування особи;
- Порядок проведення оцінювання повсякденного функціонування особи (далі -Порядок №1338 в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин);
- Критерії направлення на проведення оцінювання повсякденного функціонування особи;
- Порядок функціонування електронної системи щодо оцінювання повсякденного функціонування особи;
- Критерії встановлення інвалідності.
Процедуру проведення оцінювання повсякденного функціонування особи (далі - оцінювання), а саме повнолітніх громадян України, іноземців або осіб без громадянства, які проживають в Україні на законних підставах, з обмеженнями повсякденного функціонування або з інвалідністю (далі - особа) з метою встановлення причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, соціальній та психологічній реабілітації, а також складення та затвердження індивідуальної програми реабілітації особи з інвалідністю на основі комплексного реабілітаційного обстеження особи та індивідуального реабілітаційного плану (за наявності) визначає Порядок №1338. 
Оцінювання проводиться експертними командами з оцінювання повсякденного функціонування особи (далі - експертні команди) (п. 8 Порядку №1338).
За приписами пункту 21 Порядку №1338, до електронного направлення додаються електронні копії оригіналів таких документів:
1) документи особи, яка направляється на проведення оцінювання (документ, що посвідчує особу, РКОПП, військово-обліковий документ);
2) медичні документи, що стосуються захворювання чи стану здоров`я, відповідно до якого особу направлено на проведення оцінювання, зокрема, за наявності документи або інформація, що підтверджують безперервну тимчасову непрацездатність протягом чотирьох місяців з дня її настання чи у зв`язку з одним і тим самим захворюванням протягом п`яти місяців з перервою за останні 12 місяців, а у разі захворювання на туберкульоз - протягом 10 місяців з дня настання непрацездатності.
Відповідно до п. 5 Критеріїв встановлення інвалідності, затверджених постановою КМУ №1338 від 15.11.2024, ступінь обмеження життєдіяльності визначається як величина відхилення від нормальної функціональності особи, що впливає на її здатність здійснювати основні життєві активності. Таке визначення базується на об`єктивних критеріях, що включають функціональні, соціальні та психологічні аспекти.
Виділяються чотири основні ступені обмеження життєдіяльності:
легкий ступінь обмеження - особа має незначні труднощі у виконанні деяких повсякденних завдань, але здатна справлятися з основними функціями без сторонньої допомоги;
помірний ступінь обмеження (1 ступінь) - особа має помітні труднощі у виконанні повсякденних завдань, таких як навчання, робота, спілкування, орієнтація, контроль за поведінкою, пересування та самообслуговування;
виражений ступінь обмеження (2 ступінь) - особа стикається з істотними труднощами у виконанні більшості основних активностей, що може включати значні обмеження у навчанні, роботі, спілкуванні та самообслуговуванні, які вимагають регулярної допомоги або спеціальних заходів для покращення якості життя;
значний ступінь обмеження (3 ступінь) - особа має серйозні порушення функцій органів і систем, що призводять до неможливості або істотного зниження здатності виконувати основні життєві функції, що супроводжується потребою в сторонній допомозі для забезпечення базових потреб, таких як догляд, харчування та пересування.
Відповідно до п. 6 Критеріїв встановлення інвалідності, затверджених постановою КМУ №1338 від 15.11.2024, до критеріїв життєдіяльності людини належать:
здатність до самообслуговування, пересування, орієнтації, контролю своєї поведінки, спілкування, навчання, виконання трудової діяльності.
Здатність до пересування - можливість ефективно пересуватися у своєму оточенні (ходити, бігати, долати перепони, користуватися особистим та громадським транспортом), зокрема з використанням допоміжних засобів реабілітації.
До параметрів оцінки здатності пересування належать: характер ходьби, темп пересування, відстань, яку долає хворий, здатність самостійно користуватись транспортом, потреба у допомозі інших осіб під час пересування, зокрема з використанням допоміжних засобів реабілітації.
Існують такі ступені обмеження здатності до пересування:
нормальна здатність до пересування (відсутність обмеження) - особа здатна пересуватися без обмежень: ходити, бігати, долати перепони, користуватися особистим та громадським транспортом. Показниками оцінки є темп пересування понад 100 метрів на хвилину та більше, здатність долати 500 метрів та більше без втоми, результат виконання шестихвилинного тесту ходьби - понад 500 метрів;
легкий ступінь обмеження - особа може пересуватися з незначними труднощами, такими як незначне уповільнення темпу або потреба в коротких перервах на довгих відстанях. Особи з легким обмеженням можуть самостійно користуватися особистим та громадським транспортом, але іноді потребують допомоги. Показниками оцінки є темп пересування 60-100 метрів на хвилину, здатність долати 200-500 метрів із можливими перервами, результат виконання шестихвилинного тесту ходьби - 300-500 метрів;
помірний ступінь обмеження (1 ступінь) - особа може пересуватися, але з деякими труднощами, це може включати повільніший темп, потребу в коротких перервах на довгих відстанях або невеликі труднощі під час долання перепон. Вони можуть самостійно користуватися особистим та громадським транспортом, але іноді потребують допомоги. Показниками оцінки є темп пересування 20-59 метрів на хвилину, здатність долати до 200 метрів лише з допомогою (палиці, ходунків або інших допоміжних засобів реабілітації), результат виконання шестихвилинного тесту ходьби -100-300 метрів;
виражений ступінь обмеження (2 ступінь) - особа має значні труднощі під час пересування, наприклад, може ходити лише на короткі відстані або потребувати допомоги під час використання сходів. Темп пересування повільний, можливість користуватися особистим та громадським транспортом суттєво обмежена і особа може потребувати регулярної допомоги інших. Показниками оцінки є темп пересування 20-59 метрів на хвилину, здатність долати до 200 метрів лише з допомогою (палиці, ходунків або інших допоміжних засобів реабілітації), результат виконання шестихвилинного тесту ходьби 100-300 метрів;
значний ступінь обмеження (3 ступінь) - особа не здатна пересуватися, або здатна з серйозними обмеженнями чи в певних умовах, наприклад, за допомогою інвалідного візка. Характер ходьби може бути нестабільним, темп - дуже повільним або взагалі відсутнім. Здатність самостійно користуватися транспортом відсутня і особа потребує постійної допомоги. Показниками оцінки є практично відсутній темп пересування (0-20 метрів на хвилину), здатність долати менше 100 метрів лише із сторонньою допомогою або крісла колісного, результат виконання шестихвилинного тесту ходьби - менше 100 метрів або неможливість виконання тесту без сторонньої допомоги.
Здатність до самообслуговування - можливість ефективно виконувати соціально-побутові функції і задовольняти потреби без допомоги інших осіб.
Параметром оцінки здатності до самообслуговування є інтервал часу, через який виникає потреба в допомозі, та обсяг дій, які особа здатна виконувати щодо самообслуговування.
Існують такі ступені обмеження здатності до самообслуговування:
нормальна здатність до самообслуговування (відсутність обмеження) - особа здатна до самообслуговування без будь-якої допомоги інших, включаючи особисту гігієну, приготування їжі, одягання та інші щоденні завдання;
легкий ступінь обмеження - особа потребує допомоги від одного до кількох разів на тиждень для виконання деяких завдань самообслуговування, наприклад, приготування їжі або нагадування про прийом лікарських засобів;
помірний ступінь обмеження (1 ступінь) - особа потребує використання допоміжних засобів, регулярної допомоги один чи кілька разів на день для виконання окремих завдань, пов`язаних з особистою гігієною, одяганням, приготуванням їжі або іншими щоденними активностями, що може передбачати підтримку у плануванні дій або безпосередню допомогу;
виражений ступінь обмеження (2 ступінь) - особа потребує допомоги в самообслуговуванні приблизно кожні 30-60 хвилин протягом дня та використання допоміжних засобів. Допомога зосереджена на виконанні базових щоденних завдань, таких як харчування, прийом ліків та пересування;
значний ступінь обмеження (3 ступінь) - особа не здатна до самообслуговування або потребує постійної допомоги протягом дня у більшості видів діяльності через серйозні обмеження у здатності до самообслуговування, що може включати повну залежність від сторонньої допомоги для виконання основних завдань.
Здатність до орієнтації - можливість самостійно орієнтуватися у просторі та часі, мати уяву про навколишні предмети. Основними системами орієнтації є зір та слух (за умови нормального стану психічної діяльності та мови).
Параметром оцінки здатності до орієнтації є можливість розрізняти зорові образи людей та предметів на відстані, що збільшується, і в різних умовах (наявність або відсутність перешкод, знайомство з обстановкою), розрізняти звуки та усну мову (слухова орієнтація) за відсутності або наявності перешкод і ступеня компенсації порушення слухового сприйняття усної мови іншими способами (письмо, невербальні форми), необхідності використання технічних засобів для орієнтації та допомоги інших осіб у різних видах повсякденної діяльності (у побуті, навчанні, на виробництві).
Існують такі ступені обмеження здатності до орієнтації:
нормальна здатність до орієнтації (відсутність обмеження) - особа не має жодних обмежень у сприйнятті зору та слуху, може повністю використовувати свої органи чуття без жодних труднощів, не потребує жодних допоміжних пристроїв або сторонньої допомоги;
легкий ступінь обмеження - особа має незначні труднощі в сприйнятті зору або слуху, які неістотно впливають на повсякденне життя, можуть використовуватися окуляри або слухові апарати у певних ситуаціях, але не потребують регулярної сторонньої допомоги;
помірний ступінь обмеження (1 ступінь) - особа має значні труднощі в сприйнятті зору та/або слуху, які вимагають адаптацій у повсякденному житті, постійно використовує окуляри та/або слухові апарати та потребує сторонньої допомоги для орієнтації в нових умовах або ситуаціях;
виражений ступінь обмеження (2 ступінь) - особа має серйозні порушення зору та/або слуху, які суттєво впливають на здатність до самостійного функціонування, постійно використовує окуляри або слухові апарати, регулярно використовує допоміжні засоби реабілітації та/або медичні вироби для адаптації і потребує сторонньої допомоги для виконання основних життєвих завдань;
серйозний ступінь обмеження (3 ступінь) - особа не здатна до орієнтації (дезорієнтація) або має вкрай серйозні порушення зору та/або слуху, які унеможливлюють нормальну життєдіяльність без сторонньої допомоги, постійно потребує допоміжних засобів реабілітації та/або медичних виробів, але такі засоби не забезпечують повної функціональності, а також потребує постійної допомоги для всіх видів діяльності.
Здатність до спілкування (комунікативна здатність) - можливість установлювати контакти з іншими людьми та підтримувати суспільні взаємозв`язки (порушення спілкування, пов`язані з розладом психічної діяльності, тут не розглядаються).
Основним засобом комунікації є усна мова, допоміжним - читання, письмо, невербальна мова (жестова, знакова).
Параметри оцінки - характеристика кола осіб, з якими можлива підтримка контактів, а також потреба у допомозі інших осіб у процесі навчання та трудової діяльності.
Існують такі ступені обмеження здатності до спілкування:
нормальна здатність до спілкування (відсутність обмеження) - особа здатна самостійно встановлювати контакти з будь-яким колом осіб, ефективно підтримує суспільні зв`язки в будь-якому середовищі без обмежень або допоміжних засобів;
легкий ступінь обмеження - особа здатна спілкуватися в більшості ситуацій, але може потребувати допомоги або підказок у нових, стресових або незнайомих ситуаціях. Підтримує контакти з обмеженим колом осіб і інколи потребує допоміжних засобів (наприклад, письмових нотаток);
помірний ступінь обмеження (1 ступінь) - особа здатна до спілкування з обмеженим колом знайомих осіб, часто потребує допоміжних засобів (читання з губ, письмові інструкції) або допомоги для підтримання контакту, наявні труднощі у суспільній взаємодії на робочому місці чи під час навчання;
виражений ступінь обмеження (2 ступінь) - особа здатна спілкуватися тільки з дуже вузьким колом осіб (наприклад, з близькими родичами або доглядачами), для підтримки контактів постійно потребує допомоги інших осіб або допоміжних засобів. Невербальна комунікація використовується значно частіше, ніж усна;
серйозний ступінь обмеження (3 ступінь) - особа не здатна до спілкування або практично не здатна до самостійного спілкування через значні обмеження; всі контакти можливі лише за допомогою інших осіб або спеціальних засобів комунікації (наприклад, комунікативних пристроїв), встановлення контактів у суспільстві є майже неможливим.
Здатність контролювати свою поведінку - можливість поводитися відповідно до морально-етичних і правових норм суспільного середовища.
Параметри оцінки - здатність усвідомлювати себе і дотримуватися установлених суспільних норм, ідентифікувати людей та об`єкти і розуміти стосунки між ними, правильно сприймати, інтерпретувати і адекватно реагувати на традиційну і незвичну ситуації, дотримуватися особистої безпеки і охайності.
Існують такі ступені обмеження здатності контролювати свою поведінку:
нормальна здатність контролю поведінки (відсутність обмеження) - особа повністю усвідомлює свої дії, здатна дотримуватися встановлених суспільних норм, ідентифікувати людей та об`єкти, а також адекватно реагувати як на звичні, так і на нові ситуації. Забезпечує особисту безпеку і охайність без будь-яких обмежень або сторонньої допомоги;
легкий ступінь обмеження - особа в основному здатна контролювати свою поведінку та дотримуватися норм, але може потребувати іноді допомоги або підказок у незнайомих ситуаціях. Може незначно відхилятися від соціальних норм у стресових умовах або нових обставинах, але зберігає здатність забезпечувати особисту безпеку і охайність;
помірний ступінь обмеження (1 ступінь) - особа здатна контролювати свою поведінку лише у звичних обставинах, часто потребує допомоги для дотримання суспільних норм і підтримки адекватної реакції на складні або незвичні ситуації. Може відчувати труднощі з особистою безпекою або охайністю, але з підтримкою може справлятися з такими завданнями;
виражений ступінь обмеження (2 ступінь) - особа відчуває значні труднощі з контролем поведінки та дотриманням норм, потребує постійного контролю та допомоги навіть у звичних ситуаціях, може мати проблеми з розумінням оточення та ідентифікацією людей і об`єктів, здатність забезпечувати особисту безпеку і охайність значно обмежена;
серйозний ступінь обмеження (3 ступінь) - особа не здатна або практично не здатна контролювати свою поведінку відповідно до соціальних норм і потребує постійного нагляду та допомоги. Може не розпізнавати знайомих людей та об`єкти, втрачає здатність забезпечувати особисту безпеку і охайність, а реакції на навколишнє середовище є неадекватними і непередбачуваними.
Здатність до навчання - можливість сприймати, засвоювати та накопичувати знання, формувати навички і уміння (побутові, культурні, професійні та інші) у цілеспрямованому процесі навчання. Можливість професійного навчання - здатність до оволодіння теоретичними знаннями і практичними навичками та умінням конкретної професії.
Параметри оцінки - можливість навчатися у звичайних або спеціально створених умовах (спеціалізований заклад освіти або група, навчання в домашніх умовах тощо); обсяг програми, строки і режим навчання; можливість освоєння професій різного кваліфікаційного рівня або тільки окремих видів робіт; необхідність використання допоміжних засобів реабілітації та/або медичних виробів із залученням допомоги інших (крім викладача) осіб.
Існують такі ступені обмеження здатності до навчання:
відсутність обмежень здатності до навчання - особа здатна навчатися у звичайних умовах без сторонньої допомоги, повністю засвоювати програму будь-якого рівня, включаючи професійні знання та навички, відповідно до звичайного режиму навчання;
легкий ступінь обмеження - особа може засвоювати програму в звичайних умовах, однак потребує незначного коригування освітнього процесу (додаткові пояснення, подовжені строки навчання), а також іноді може потребувати допомоги спеціаліста для засвоєння складних або нових понять;
помірний ступінь обмеження (1 ступінь) - особа потребує додаткових умов для навчання в закладах загального типу за умови дотримання спеціального режиму освітнього процесу та/або з використанням допоміжних засобів, за допомогою інших осіб (крім персоналу, що навчає), може засвоювати обмежену програму, яка адаптована під її потреби, з подовженими строками навчання та періодичною допомогою сторонніх осіб (крім персоналу, що навчає) для ефективного засвоєння матеріалу;
виражений ступінь обмеження (2 ступінь) - особа здатна засвоювати лише окремі види робіт або завдань за індивідуальною програмою, часто потребує навчання вдома або додаткових умов для навчання, постійної підтримки спеціалістів та допоміжних засобів для забезпечення засвоєння навіть обмеженого обсягу знань і навичок;
серйозний ступінь обмеження (3 ступінь) - особа не здатна або практично не здатна до цілеспрямованого навчання навіть за організації додаткових умов для навчання і потребує постійної інтенсивної допомоги. Може оволодівати лише базовими життєвими навичками та потребує індивідуального догляду та підтримки в повсякденному житті.
Здатність до трудової діяльності - сукупність фізичних, соціальних та психологічних можливостей людини, яка визначається станом здоров`я, що дає змогу їй займатися різного виду трудовою діяльністю.
Професійна працездатність - здатність людини якісно виконувати роботу, що передбачена конкретною професією, яка дає змогу реалізувати трудову зайнятість у певній сфері виробництва відповідно до вимог змісту і обсягу виробничого навантаження, встановленого режиму роботи та умов виробничого середовища.
Параметри оцінки - збереження або втрата професійної здатності, можливість трудової діяльності за іншою професією, яка за кваліфікацією дорівнює попередній, оцінка допустимого обсягу роботи у своїй професії і посаді, можливість трудової зайнятості в звичайних або спеціально створених умовах.
Існують такі ступені обмеження здатності до трудової діяльності:
нормальна здатність до трудової діяльності - особа здатна виконувати всі види трудової діяльності без жодних обмежень, вона має можливість працювати на рівні, що відповідає її професійній підготовці та кваліфікації;
легкий ступінь обмеження - особа має знижену здатність виконувати деякі види діяльності, проте особа здатна виконувати основні обов`язки за допомогою незначних адаптацій або підтримки;
помірний ступінь обмеження (1 ступінь) - особа має частково втрачену можливість для повноцінної трудової діяльності, що може включати: втрату професії або значне обмеження кваліфікації, зменшення обсягу професійної трудової діяльності більше ніж на 25 відсотків, значні труднощі в набутті професії або працевлаштуванні, особливо для осіб, що раніше не працювали;
виражений ступінь обмеження (2 ступінь) - особа може бути не здатна до провадження окремих видів трудової діяльності або до трудової діяльності взагалі, або здатна провадити різні види трудової діяльності шляхом створення відповідних умов праці із забезпеченням допоміжними засобами реабілітації та додатковим облаштуванням робочого місця, здійснення реабілітаційних заходів;
серйозний ступінь обмеження (3 ступінь) - особа не здатна до трудової діяльності взагалі або здатна провадити окремі види трудової діяльності за умови їх забезпечення допоміжними засобами реабілітації та додатковим облаштуванням робочого місця, здійснення реабілітаційних заходів, зокрема вдома.
Відповідно до п. 8 Критеріїв встановлення інвалідності, затверджених постановою КМУ №1338 від 15.11.2024, підставою для визнання особи особою з інвалідністю є одночасна наявність таких обов`язкових умов:
стійкі порушення функцій організму - хвороба триває не менше 12 місяців, або очікується, що вона триватиме щонайменше 12 місяців або призведе до смерті особи, а також існують мінімальні шанси на значне покращення стану навіть за умов застосування найкращого доступного лікування;
обмеження життєдіяльності - особа має помірний (1 ступінь), виражений (2 ступінь) або значний (3 ступінь) ступінь обмеження здатності до самообслуговування, пересування, орієнтації, контролю своєї поведінки, спілкування, навчання, виконання трудової діяльності;
необхідність вжиття заходів соціального захисту - особа має потребу в підтримці в повсякденному житті, а саме: отриманні послуг з реабілітації, паліативної допомоги, забезпеченні технічними та іншими засобами реабілітації, забезпеченні лікарськими засобами для використання в амбулаторних умовах та/або медичними виробами для використання в амбулаторних та побутових умовах.
Отже, в контексті наведених вище критеріїв встановлення інвалідності, при вирішенні питання визнання особи особою з інвалідністю, експертна комісія повинна перевірити наявність або відсутність обов`язкових умов встановлення інвалідності, про що зазначити в своєму рішенні.
За приписами п. 31 Порядку №1338 під час розгляду справи члени експертної команди досліджують всі надані документи, а також відповідні медичні записи, що підтверджують стан здоров`я особи, щодо якої проводиться оцінювання.
Відповідно до п.1 Критеріїв визначення форми проведенні оцінювання повсякденного функціонування особи, що є додатком №1 до Порядку №1338 Експертна команда з оцінювання повсякденного функціонування особи (далі - експертна команда) проводить розгляд справ, зокрема, очно, за участю особи або її уповноваженого представника в закладі охорони здоров`я, в якому утворена експертна команда.
Відповідно до п.40 Порядку №1338 за результатами проведення оцінювання експертна команда приймає рішення щодо встановлення чи невстановлення (або визначення) відповідно до законодавства:
ступеня обмеження життєдіяльності особи;
потреби у продовженні тимчасової непрацездатності;
інвалідності, фіксації причин та часу її настання відповідно до документів, що це підтверджують;
ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках);
наявності медичних показань на право одержання особою з інвалідністю або дитиною з інвалідністю, яка має порушення опорно-рухового апарату, автомобіля і протипоказання до керування ним, що визначаються відповідно до переліку медичних показань і протипоказань, затвердженого МОЗ за погодженням з Мінсоцполітики;
потреби у постійному сторонньому догляді;
потреби в отриманні соціальної, психолого-педагогічної, професійної, трудової та/або фізкультурно-спортивної реабілітації;
обсягів та видів необхідних допоміжних засобів реабілітації та/або медичних виробів;
потреби в отриманні реабілітаційної допомоги у сфері охорони здоров`я та у разі визначення такої потреби головуючий формує електронне направлення для надання реабілітаційної допомоги у сфері охорони здоров`я відповідно до Порядку організації надання реабілітаційної допомоги у сфері охорони здоров`я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 листопада 2021 р. №1268 «Питання організації реабілітації у сфері охорони здоров`я» (Офіційний вісник України, 2021 р., №97, ст. 6315);
ступеня стійкого обмеження життєдіяльності хворих для направлення їх у стаціонарні відділення центрів соціального обслуговування;
причини смерті особи з інвалідністю або особи, ступінь втрати працездатності якої визначений експертною командою у відсотках на підставі свідоцтва про смерть у разі, коли законодавством передбачається надання пільг членам сім`ї померлого.
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що лікар при оцінці функціонального стану особи не керувалася Класифікацією основних критеріїв життєдіяльності та ступенів їх вираженості та критеріями визнання особи особою з інвалідністю, а лише використала перелік анатомічних дефектів та захворювань, при яких група інвалідності встановлюється без строку повторного оцінювання, хоча групу інвалідності встановлено було на 3 роки, чим порушила Постанову КМУ 1338 від 15.11.2024 .
Відповідно до п. 8, 10-12 "Критерії визнання особи особою з інвалідністю" Критеріїв встановлення інвалідності підставою для визнання особи особою з інвалідністю є одночасна наявність таких обов`язкових умов:
стійкі порушення функцій організму - хвороба триває не менше 12 місяців, або очікується, що вона триватиме щонайменше 12 місяців або призведе до смерті особи, а також існують мінімальні шанси на значне покращення стану навіть за умов застосування найкращого доступного лікування;
обмеження життєдіяльності - особа має помірний (1 ступінь), виражений (2 ступінь) або значний (3 ступінь) ступінь обмеження здатності до самообслуговування, пересування, орієнтації, контролю своєї поведінки, спілкування, навчання, виконання трудової діяльності;
необхідність вжиття заходів соціального захисту - особа має потребу в підтримці в повсякденному житті, а саме: отриманні послуг з реабілітації, паліативної допомоги, забезпеченні технічними та іншими засобами реабілітації, забезпеченні лікарськими засобами для використання в амбулаторних умовах та/або медичними виробами для використання в амбулаторних та побутових умовах.
Особі, що визнається особою з інвалідністю, залежно від ступеня розладу функцій органів і систем організму та обмеження її життєдіяльності встановлюється одна з таких груп інвалідності:
перша (I), яка поділяється на підгрупи А і Б залежно від ступеня втрати здоров`я особами з інвалідністю та обсягу потреби в постійному сторонньому догляді, допомозі або нагляді;
друга (II);
третя (III).
Третя група інвалідності встановлюється особам, які мають помірний ступінь (1 ступінь) обмеження одного або кількох критеріїв життєдіяльності людини, що зумовлені захворюванням, наслідками травм або вродженими вадами.
Друга група інвалідності встановлюється, якщо особа має виражений ступінь (2 ступінь) обмеження одного або кількох критеріїв життєдіяльності людини, що зумовлені захворюванням, наслідками травм або вродженими вадами.
До II групи інвалідності можуть належати також особи, які мають дві хвороби або більше, що призводять до інвалідності, наслідки травми або вроджені порушення та їх комбінації, які в сукупності спричиняють виражене (2 ступінь) обмеження життєдіяльності особи та її працездатності.
Отже, залежно від ступеня розладу функцій органів і систем організму та обмеження її життєдіяльності встановлюється, особі встановлюється інвалідність. 
При цьому, як визначено у п. 6 Критеріїв визначення форми проведенні оцінювання повсякденного функціонування особи, що є додатком №1 до Порядку №1338 до критеріїв життєдіяльності людини належать: здатність до самообслуговування, пересування, орієнтації, контролю своєї поведінки, спілкування, навчання, виконання трудової діяльності.
З огляду на зазначене суд висновує, що надання відповідачем оцінки щодо кожного із визначених критеріїв життєдіяльності людини при розгляді документів особи щодо встановлення їй інвалідності, впливає визначення групи інвалідності.
Наказом Міністерства охорони України №2067 від 10.12.2024, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17.12.20245 за №1925/43270, затверджений Перелік відомостей, що міститься в рішенні експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Також цим наказом затверджені форма рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи та форма витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Відповідно до п. 18 Переліку відомостей, що міститься в рішенні експертно команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи обов`язково має містити обґрунтування такого рішення експертної команди за результатами оцінювання.
Враховуючи зміст затвердженої форми витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, то такий витяг також має містити обґрунтування рішення експертної команди за результатами оцінювання.
У п. 16 витягу рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи від 04.03.2025 №181/25/922/Р "Обґрунтування рішення експертної команди за результатами оцінювання" вказано: "У пацієнтки наявна патологія на порушення обміну речовин та енергії, психічних, сенсорних функцій, що призводить до обмеження здатності до контролю своєї поведінки легкого ступеню, навчання легкого ступеню, трудової діяльності помірного ступеню. У зв`язку з чим пацієнт потребує вжиття заходів соціального захисту, а саме санаторно-курортного та відновного лікування. Тому згідно з постановою КМУ №1338 від 15.11.2024р. встановлена третя (ІІІ) група інвалідності на три роки " (а.с. 7 на звороті).
На переконання суду, рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи від 04.03.2025 №181/25/922/Р не містить інформації про оцінку усіх, визначених у затверджених постановою КМУ №1338 від 15.11.2024 " Критерії встановлення інвалідності", основних критеріїв життєдіяльності та ступенів їх вираженості.
Зокрема, в ньому не вказано про наявність або відсутність у позивача стійких порушень функцій організму, зважаючи на довготривалий період наявності у позивача захворювання; не надана оцінка здатності до самообслуговування, пересування, орієнтації, спілкування, виконання трудової діяльності.
Посилання лише на ступінь обмеження здатності до трудової діяльності, ступінь обмеження здатності до навчання та здатності контролювати свою поведінку, у розділі, в якому має відображатись обґрунтування рішення, не є таким обґрунтуванням, з огляду на що суд висновує, що оскаржуване рішення є необґрунтованим, оскільки відповідачем не визначено конкретних підстав прийнятого рішення, у спірному рішенні не визначено, які саме фактичні підстави слугували його прийняттю з урахуванням розділу «Критерії встановлення інвалідності» постанови КМУ від 15.11.20245 №1338.
При цьому, суд зауважує, що за загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.
Рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.
Невмотивованість рішення суб`єкта владних повноважень є підставою для його скасування.
З огляду на встановлені судом обставини, що підтверджуються належними доказами, суд дійшов висновку, що рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи від 04.03.2025 №181/25/922/Р є необґрунтованим, а тому підлягає скасуванню.
Разом з тим, не підлягають задоволенню позовні вимоги про: " зобов`язати відповідача встановити ОСОБА_1 , II групу інвалідності строком на 1-3 роки відповідно до Постанови КМУ №1388 від 15.11.2024", оскільки вирішення питань щодо визначення міри втрати здоров`я та ступеня обмеження життєдіяльності особи є дискреційним повноваженням відповідних експертних команд та вимагає наявності медичної освіти та спеціальних знань, а адміністративний суд, відповідно до положень Кодексу адміністративного судочинства України, не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесено до компетенції цього органу.
Окрім того, Верховний Суд у постановах від 29.12.2021 у справі № 638/2723/16-а та від 12.10.2021 у справі № 280/4820/19 зазначив про те, що справи, в яких спір виник у зв`язку з незгодою позивачів із висновками МСЕК щодо встановлення групи інвалідності, рішення МСЕК приймається після повного медичного обстеження особи і проведення досліджень лікувально-профілактичним закладом охорони здоров`я, на підставі медичних документів та за результатами об`єктивного обстеження особи членами комісії.
У вказаних постановах наголошується на тому, що при розгляді по суті спору у справах, в яких оспорюються рішення МСЕК, суд не може здійснювати власну оцінку підставності прийняття певного висновку, оскільки не є спеціалізованою установою в медичній сфері, а тому оцінка підставності висновку МСЕК виходить за межі необхідного дослідження в контексті застосування норм матеріального права. Суди вправі перевіряти законність висновку МСЕК лише в межах дотримання процедури прийняття цього висновку на підставі приписів Інструкції про встановлення груп інвалідності, Положення про медико-соціальну експертизу та Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності.
Отже, повноваження відповідача щодо встановлення позивачу інвалідності є дискреційними повноваженнями та виключною його компетенцією.
Разом з тим, з метою захисту порушених прав позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача повторно провести оцінювання повсякденного функціонування особи з метою встановлення групи інвалідності, з урахуванням висновків суду.
Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховуючи встановлені судом обставини суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.
При зверненні до суду з адміністративним позовом позивачем сплачений судовий збір у розмірі 1211,00 грн
У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог та сплатою судового збору за одну позовну вимогу немайнового характеру, суд дійшов висновку, що судові витрати, понесені позивачем, належать відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у повному розмірі.
Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 242-246, 255, 258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

вирішив:

Частково задовольнити позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Комунального підприємства "Лікарня №2 ім. В.П. Павлусенка" Житомирської міської ради ( вул. Романа Шухевича, 2-а, м. Житомир, 10004, код ЄДРПОУ 42789136) про скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.
Визнати протиправним та скасувати рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи Комунального підприємства "Лікарня №2 ім. В.П. Павлусенка" Житомирської міської ради від 04.03.2025 №181/25/922/Р (номер витягу 181/25/922/В).
Зобов`язати експертну команду з оцінювання повсякденного функціонування особи Комунального підприємство "Лікарня №2 ім. В.П. Павлусенка" Житомирської міської ради повторно провести оцінювання повсякденного функціонування ОСОБА_1 з метою встановлення групи інвалідності, з урахуванням висновків суду.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Комунального підприємства "Лікарня №2 ім. В.П. Павлусенка" Житомирської міської ради на користь ОСОБА_1 документально підтверджені судові витрати у сумі 1211 ( одна тисяча двісті одинадцять ) гривень 00 копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Лавренчук

12.03.26