ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

16 лютого 2026 року 	м. Ужгород	№ 260/4083/25 	
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Іванчулинця Д.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (пл. Народна, буд. 4, м. Ужгород, Закарпатська область, 88008, код ЄДРПОУ 20453063) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) в особі представника адвоката – Романюк Ольги Петрівни (далі - представник позивача) звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (далі - відповідач), яким просить:
1) визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області щодо відмови у призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та виплаті їй грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій;
2) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області зарахувати ОСОБА_1 до пільгового стажу наступні періоди її роботи: з 01.09.1988 р. по 31.08.2017 р. на посаді вчителя української мови та літератури Підплешанської загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів, як робота за основним місцем роботи, яка дає право на призначення пенсії за вислугу років;
3) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років з урахуванням періодів її роботи: з 01.09.1988 р. по 31.08.2017 р. на посаді вчителя української мови та літератури Підплешанської загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів, починаючи з часу набуття нею права на пенсію;
4) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській, області призначити та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу в розмірі десяти місячних пенсій, право на отримання якої встановлене п. 7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;
5) розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач звернулася із заявою до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України від 05.11.1991 року7 № 1788 «Про пенсійне забезпечення» так як працювала вчителем та має право на призначення пенсії за вислугу років.
28 квітня 2025 року головним управлінням ПФУ в Закарпатській області надіслано ОСОБА_1 лист за № 0700-0307-8/23856, в якому зазначено про те, що у призначенні пенсії за вислугу років та отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій відмовлено у зв`язку із тим, що період роботи з 15.03.1988 р. по 31.08.2017 р. не враховано до спеціального стажу роботи, оскільки не можливо встановити, яка з посад є основним місцем роботи (згідно наказів № 940/к від 15-О3-І988р., № 508-к від 31.05.1989р. та № 30 від 01.09.2017 р., виданих відділом освіти Тячівського райвиконкому м. Тячів, згідно з якими переведена на посаду бібліотекаря з навантаженням навчальних годин вчителя української моаи та літератури). Посада бібліотекаря в загальноосвітніх навчальних закладах не передбачена постановою КМУ від 04.11.1993 року № 909.
З даними діями відповідачів позивач не погоджується, тому звернулася з даним позовом.
02 червня 2025 року ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.
13 червня 2025 року до суду подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач зазначив, що у квітні 2025 року позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Після надходження акта перевірки №0700-0903-1/1358 від 18.03.2025 року було переглянуто спеціальний стаж позивача. До спеціального стажу зараховано періоди роботи з 01.03.1983 по 30.08.1984, з 31.08.1984 по 14.03.1988 та з 01.09.2017 по 19.01.2025 згідно з трудовою книжкою та довідкою №39 від 18.03.2025 року. Водночас період роботи з 15.03.1988 по 31.08.2017 не зараховано, оскільки з наказів відділу освіти Тячівського райвиконкому неможливо встановити, яка з посад була основним місцем роботи, а посада бібліотекаря у загальноосвітніх навчальних закладах не передбачена Переліком, затвердженим постановою КМУ №909 від 04.11.1993 року. Відповідач наголосив, що органи Пенсійного фонду та суд не наділені повноваженнями доповнювати зазначений Перелік або визнавати інші посади такими, що дають право на пенсію за вислугу років.
Крім того, відповідач вказав, що призначення пенсії належить до дискреційних повноважень органів Пенсійного фонду та можливе лише за наявності встановленого законом спеціального стажу. Щодо вимоги про виплату грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій відповідно до пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідач зазначив, що така допомога виплачується за сукупності визначених законом умов, зокрема за наявності 30 років стажу роботи на відповідних посадах у закладах державної чи комунальної форми власності та за відсутності факту отримання будь-якої пенсії до призначення пенсії за віком. Оскільки стаж працівника освіти, який дає право на зазначену допомогу, у позивача становить 12 років 5 місяців 3 дні, право на її виплату відсутнє. З огляду на викладене відповідач вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню.
20 червня 2025 року надійшли матеріали відмовної пенсійної справи позивача від відповідача.
Згідно ч.5 ст.262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.
Судом встановлено, що у 30 квітня 2025 року позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України № 1788 «Про пенсійне забезпечення», посилаючись на багаторічну роботу на посаді вчителя української мови та літератури. 
Листом від 28 квітня 2025 року № 0700-0307-8/23856 відповідач повідомив про відмову у призначенні пенсії та виплаті грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій. Підставою для відмови зазначено неврахування періоду роботи з 15.03.1988 по 31.08.2017 до спеціального стажу через неможливість встановити основне місце роботи, оскільки згідно з наказами відділу освіти Тячівського райвиконкому позивач була переведена на посаду бібліотекаря з одночасним педагогічним навантаженням. Крім того, посада бібліотекаря у загальноосвітніх навчальних закладах не передбачена постановою КМУ № 909 від 04.11.1993 року.
Пенсійний фонд також зазначив, що стаж працівника освіти, який дає право на отримання одноразової грошової допомоги, становить 12 років 5 місяців 3 дні, що є недостатнім для застосування пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», яким передбачено необхідність наявності 30 років спеціального стажу. Таким чином, на думку відповідача, відсутні правові підстави як для призначення пенсії за вислугу років, так і для виплати відповідної допомоги.
Позивач вважає, що наявними в неї документами можна свідчити про те, що її основним місцем роботи протягом спірного періоду була саме посада вчителя української мови та літератури. Записи трудової книжки підтверджують призначення на педагогічну посаду з відповідним навчальним навантаженням, а довідка навчального закладу засвідчує, що з 01 червня 1989 року вона працювала вчителем за основним місцем роботи з одночасним додатковим навантаженням бібліотекаря. Диплом про здобуття фаху філолога та викладача української мови і літератури, проходження курсів підвищення кваліфікації саме як вчителя, надання відпусток за педагогічною посадою та результати атестацій також підтверджують здійснення нею педагогічної діяльності як основної.
Позивач вважає, що сукупність наданих доказів свідчить про те, що вона фактично та юридично обіймала посаду вчителя української мови та літератури протягом усього спірного періоду, а доводи відповідача щодо визначення її основним місцем роботи посади бібліотекаря не відповідають змісту кадрових документів. 
Вважаючи дії відповідача протиправними позивач звернулася до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд виходить з наступного.
Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Преамбулою Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.91 №1788-XII (далі-Закон №1788-XII) визначено, що цей Закон відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій. Закон спрямований на те, щоб повніше враховувалася суспільно корисна праця як джерело зростання добробуту народу і кожної людини, встановлює єдність умов і норм пенсійного забезпечення робітників, членів колгоспів та інших категорій трудящих.
Згідно з ст. 1 Закону №1788-XII громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV), який набув чинності з 01.01.2004.
Пунктом 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV передбачено, що особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е»-»ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.
Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п. «е» ч. 1 ст. 55 Закону України №1788-XII право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати:
з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців;
з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років;
з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців;
з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років;
з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців;
з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років;
з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців;
з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років;
з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців;
з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.
Порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 №1191 (далі Порядок №1191).
Згідно із абз. 1 п. 2 Порядку №1191, до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» і «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», що передбачені: Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 року №909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років» (далі Перелік №909).
Відповідно до п. 7 Порядку №1191, виплата грошової допомоги здійснюється органами Пенсійного фонду України одноразово у розмірі десяти місячних пенсій за рахунок коштів Державного бюджету України одночасно з першою виплатою пенсії, яка призначена до виплати.
Відповідно до Переліку закладів та установ освіти, охорони здоров`я і соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугою років, затвердженого постановою КМУ від 04.11.93 року №909, до посад у освітніх закладах, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, віднесено бібліотекарів, завідувачів бібліотек.
В свою чергу трудова книжка позивача серії НОМЕР_2 від 11.04.1983 р. містить наступні записи за спірний період:
- запис № 7: 01 вересня 1988 року ОСОБА_1 була переведена з посади старшої піонервожатої на посаду бібліотекаря з 6-годинним тижневим навантаженням навчальними годинами українського мови та літератури по 01.06.1989 року, згідно з наказом № 940/к від 15-08.1988 року.
- запис № 8: ОСОБА_1 призначена на посаду бібліотекаря (0,5 ставки) та вчителя української мови і літератури Підплешанської ЗОШ І-ІІ ст. з 9-годинним тижневим навантаженням з 1 червня 1989 року (наказ № 508 від 31.05.1989 р.).
- запис № 9: 01.09.2017 року ОСОБА_1 звільнена з посади бібліотекаря школи (0,5 ставки) за власним бажанням та за записом № 8 призначена на посаду заступника директора з навчально-виховної роботи (0,5 ставки).
При цьому, як вбачається із трудової книжки, вказані записи не містять виправлень, описок, підчищень, а тому є належними та допустимими доказами які підтверджують період її роботи. Крім того, суд також зауважує те, що відповідачем визнається той факт що позивач у вказаний період працювала бібліотекарем.
Водночас, відповідач обґрунтовуючи правомірність відмови у призначенні позивачу пенсії за вислугу років у відзиві на позов посилався на те, що посада бібліотекаря в загальноосвітніх навчальних закладах не передбачена Постановою КМУ від 04.11.1993 року №909.
Суд критично оцінює таку позицію відповідача, з огляду на наступне.
Згідно із пунктом 1 статті 1 Закону України «Про бібліотеки та бібліотечну справу» від 27.01.95 р. №32/95-ВР (далі - Закон №32/95-ВР) бібліотека - інформаційний, культурний, освітній заклад (установа, організація) або структурний підрозділ, що має упорядкований фонд документів, доступ до інших джерел інформації та головним завданням якого є забезпечення інформаційних, науково-дослідних, освітніх, культурних та інших потреб користувачів бібліотеки.
Відповідно до статті 30 Закону №32/95-ВР встановлені соціальні гарантії працівників бібліотек, відповідно до частини першої якої на працівників бібліотек, незалежно від форм власності та статусу бібліотеки, поширюються гарантії, встановлені законодавством про працю, соціальне страхування, пенсійне забезпечення.
Статтею 6 Закону №32/95-ВР визначено види бібліотек, які, зокрема, за призначенням поділяються на публічні (загальнодоступні), у тому числі спеціалізовані для дітей, юнацтва, осіб з фізичними вадами; спеціальні (академій наук, науково-дослідних установ, навчальних закладів, підприємств, установ, організацій). Публічні, спеціальні та спеціалізовані бібліотеки можуть об`єднуватися у централізовані бібліотечні системи.
Відповідно до статті 12 Закону №32/95-ВР, бібліотеки створюються з урахуванням соціально-економічних, національних, культурно-освітніх і виробничих потреб суспільства згідно з соціальними нормативами, встановленими відповідними органами державної влади. Бібліотеки можуть створюватися на основі усіх форм власності, передбачених законами України, засновниками бібліотек можуть бути органи державної влади, органи місцевого самоврядування, самоврядні організації, фізичні та юридичні особи, у тому числі іноземні, в порядку, передбаченому законом. Бібліотека може не мати статусу юридичної особи та перебувати у складі підприємства, установи або організації.
Згідно із пунктами 2.1., 2.2. Положення про мережу освітянських бібліотек МОН України та АПН України, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України №334/31 від 30.05.2003 р., освітянські бібліотеки - це узагальнена назва спеціальних педагогічних бібліотек (юридичні особи) або структурних підрозділів (бібліотеки) освітянських установ та організацій і бібліотек навчальних закладів усіх типів та рівнів акредитації, підпорядкованих Міністерству освіта і науки України, місцевим органам управління освітою та Академії педагогічних наук України. Вони акумулюють, зберігають та організовують доступ до профільної документної інформації учасників науково-дослідної діяльності, навчально-виховного процесу, керівних кадрів, забезпечуючи тим самим інформаційні потреби педагогічної науки та освіти. До мережі освітянських бібліотек належать спеціальні педагогічні бібліотеки та бібліотеки навчальних закладів.
Як вже було встановлено судом, зміст розділу 1 «Освіта» Переліку №909, в частині «Найменування закладів і установ» містить зазначення «Бібліотеки», а в частині «Найменування посад» містить зазначення «завідуючі, бібліотекарі». При цьому зміст пункту 2 примітки вказаного Переліку №909 визначає, що робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.
Отже, враховуючи наведені положення та приймаючи до уваги, що Переліком №909 передбачена посада бібліотекаря незалежно від форми власності, відомчої належності закладів і установ або статусу, суд зазначає, що період роботи позивача на посаді бібліотекаря з 01.09.1988 року по 31.08.2017 року, має зараховуватись до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону №1788-XII.
З огляду на викладене, суд вважає, що рішення відповідача, оформлене листом від 28.04.2025 року №0700-0307-8/23856, є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо позовної вимоги, яка полягає у призначенні та виплаті позивачу грошової допомогу в розмірі десяти місячних пенсій, суд зазначає наступне.
Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області відмовило позивачу у призначенні грошової допомоги у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стаду в закладах та установах державної або комунальної форми власності, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років.
Вирішуючи цей спір, суд враховує наступні обставини та положення законодавства.
Частиною першою ст. 10 Закону України «Про освіту» від 05.09.2017 №2145-VIII (далі Закон №2145-VIII) передбачено, що невід`ємними складниками системи освіти є: дошкільна освіта; повна загальна середня освіта; позашкільна освіта; спеціалізована освіта; професійна (професійно-технічна) освіта; фахова передвища освіта; вища освіта; освіта дорослих, у тому числі післядипломна освіта.
Відповідно до ст. 12 Закону «Про позашкільну освіту» від 22.06.2000 №1841-III (далі Закон №1841-III) та п. 6 Переліку типів позашкільних навчальних закладів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.05.2001 №433 (далі Перелік №433) до позашкільних навчальних закладів відносяться початкові спеціалізовані мистецькі навчальні заклади (школи естетичного виховання: музичні, художні, хореографічні, театральні, хорові, мистецтв та інші).
Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини та громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються й не можуть бути скасовані. Під час прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту й обсягу наявних прав і свобод.
Суд, враховуючи спірні правовідносини зазначає, Підплешанська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів відноситься до одного з типів шкільних навчальних закладів, які в свою чергу складають систему освіти, а посада бібліотекаря включена до переліку посад педагогічних працівників, суд дійшов висновку про наявність підстав для зарахування періодів роботи позивача бібліотекарем з 01.09.1988 по 31.08.2017 рр. до страхового спеціального стажу, який надає право на пенсію за вислугу років згідно із п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Зважаючи на наявність в ОСОБА_1 необхідного спеціального стажу більше 30 років станом на день призначення пенсії 30.04.2025 року та досягнення на цей день пенсійного віку - 60 років, а також на відсутність відомостей про те, що до цього часу позивач отримувала будь-яку пенсію, суд дійшов висновку про наявність у неї права на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про необхідність зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області зарахувати ОСОБА_1 до пільгового стажу період роботи: з 01.09.1988 р. по 31.08.2017 р. на посаді бібліотекаря Підплешанської загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів, та призначити пенсію за вислугу років, починаючи з 30.04.2025 року, разом з грошовою допомогою що не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення відповідно до п. 7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Таким чином, оскільки позов задоволено, на користь позивача належить стягнути понесені нею витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211,20 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
На підставі наведеного та керуючись ст.5, 19, 77, 139, 243, 246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (пл. Народна, буд. 4, м. Ужгород, Закарпатська область, 88008, код ЄДРПОУ 20453063) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити повністю. 
2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області щодо відмови у призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та виплаті їй грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій.
3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області зарахувати ОСОБА_1 до пільгового стажу період роботи: з 01.09.1988 р. по 31.08.2017 р. на посаді бібліотекаря Підплешанської загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів, та призначити пенсію за вислугу років, починаючи з 30.04.2025 року, разом з грошовою допомогою що не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення відповідно до п. 7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
4. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (пл. Народна, буд. 4, м. Ужгород, Закарпатська область, 88008, код ЄДРПОУ 20453063) судовий збір в сумі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя	Д.В. Іванчулинець