Справа № 463/2337/25     Головуючий у 1 інстанції: Грицко Р.Р. 
Провадження № 22-ц/811/3297/25    Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

23 березня 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий – суддя Цяцяк Р.П.,
судді: Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,
за участю: секретаря Костюк С.О.;
адвоката Березки Я.О. 
– представника позивачки ОСОБА_1 ;
адвоката Кінаша Д.В. 
- представника відповідача Пеленички І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Кінаша Дмитра Вадимовича, представника ОСОБА_2 , на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 12 вересня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив витребувати у згаданого відповідача на користь позивачки автомобіль марки «CHANGAN» модель «BENBEN E-STAR», синього кольору, 2021 року випуску, номер кузова (VIN): НОМЕР_1 (в подальшому – «спірний автомобіль»).
Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що позивачка є власником спірного автомобіля, який вона придбала у 2024 році в ОСОБА_4 і такий повинен був знаходитись на стоянці на АДРЕСА_1 . Проте, прибувши у квітні 2024 року за вказаною адресою, позивачкою автомобіля виявлено не було. Виявилось, що автомобіль знаходиться у відповідача, який заволодів ним без достатньої правової підстави і який відмовляється його повернути добровільно. Автомобіль вибув з володіння позивача поза її волею, що є підставою для його витребування (а.с. 3-8).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.
Витребувано у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 автомобіль марки «CHANGAN» модель «BENBEN E-STAR», синього кольору, 2021 року випуску, номер кузова (VIN): НОМЕР_1 (а.с. 168-172).

Вищезгадане рішення оскаржив представник відповідача.
Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, покликаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, а відтак - на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та на порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права.
Вважає, що: 
-«судом першої інстанції встановлено, що доказів про передачу автомобіля позивачу матеріали справи не містять» і що «спірний транспортний засіб ніколи не перебував у володінні позивача, а отже, не вибув з її володіння»;
- «в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували, що відповідач є володільцем спірного майна, а у зв`язку з тим, що момент вибуття майна з володіння невідомий, неможливо встановити, хто був власником такого майна на момент такого вибуття. Також відсутні будь-які докази, які б вказували на шлях вибуття спірного майна з володіння власника»;
-«в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження того, що спірний автомобіль є в наявності та фактично перебуває у незаконному володінні відповідача»;
-наявні у матеріалах справи відеозаписи, а також покази свідка ОСОБА_5 , «якими нібито підтверджується перебування спірного автомобіля у володінні відповідача», не є належними та допустимими доказами, оскільки: 
o«з таких відеозаписів неможливо встановити дату зйомки, осіб, які на таких відеозаписах фігурують, а також місцезнаходження транспортного засобу на момент подання позовної заяви та особу, у володінні якої такий автомобіль перебуває»; 
oтакі «здобуті з порушенням порядку, встановленого законом», так як «відеозйомка відбувається на приватній території у дворі будинку АДРЕСА_2 . Будь-яких дозволів на здійснення відеозйомки власники вказаного будинковолодіння, в тому числі відповідач, будь-кому, зокрема ОСОБА_5 не надавали» (а.с. 176-181).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника позивачки, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що: 
- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);
- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);
- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);
- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);
- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);
- жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 2 статті 89).

Як вбачається зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, позивачка з 27.04.2024 року є власником автомобіля марки «CHANGAN» модель «BENBEN E-STAR», синього кольору, 2021 року випуску, номер кузова (VIN): НОМЕР_1 (а.с. 16-17): наведений доказ стороною відповідача належними та допустимими доказами не спростовано.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі №925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 міститься висновок про те, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Статтею 13 ЦК України встановлено, що (зокрема) при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб (частина 2), а також що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина 3).
А частиною 3 статті 16 ЦК України встановлено, що суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої–п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Аналіз частини другої статті 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом.
Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти, як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, «injuria». Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.
Заборона зловживання правом по суті випливає з якості рівнозваженості, закладеної такою засадою, як юридична рівність учасників цивільних правовідносин. Ця формула виражає втілення в цивільному праві принципів пропорційності, співмірності, справедливості під час реалізації суб`єктивних цивільних прав і виконання юридичних обов`язків.
Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності і добросовісності. Їх сукупність є обов`язковою для застосування при здійсненні усіх без винятку суб`єктивних цивільних прав.
Розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства. Виходячи із аналізу норм, закріплених у ЦК України, поняття «добросовісність» ототожнюється із поняттям «безвинність» і навпаки, «недобросовісність» із «виною». Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність, а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності, за загальним правилом, є вина, то такі діяння є винними.
Дослідження питання про здійснення особою належного їй суб`єктивного матеріального права відповідно до його мети тісно пов`язане з аналізом фактичних дій суб`єкта на предмет дотримання вимоги добросовісності.
В задоволенні позовних вимог може бути відмовлено, як з однієї, так і з декількох підстав.

Відзив відповідача на позовну заяву не містить доводів, які б ставили під сумнів знаходження спірного автомобіля на території будинковолодіння, власником (співвласником) якого є відповідач, що є зафіксованим у відеозапису, який долучений стороною позивача до позовної заяви в якості доказу в обґрунтування заявлених позовних вимог.
За наведених обставин доводи апеляційної скарги стосовно того, що наявні у матеріалах справи відеозаписи не є належними та допустимими доказами, оскільки такі «здобуті з порушенням порядку, встановленого законом», так як «відеозйомка відбувається на приватній території у дворі будинку АДРЕСА_2 . Будь-яких дозволів на здійснення відеозйомки власники вказаного будинковолодіння, в тому числі відповідач, будь-кому, зокрема ОСОБА_5 не надавали», важко розцінювати інакше, як зловживання правом з метою уникнення цивільно-правової відповідальності перед позивачкою, а тому є всі підстави для того, щоб таку поведінку відповідача розцінювати, як недобросовісну.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
У рішенні ЄСПЛ у справі «Ейрі проти Ірландії» від 09.10.1979, суд вказав, що«…особа сама має вирішити, який засіб судового засобу використати; отже, навіть якби виявилося, що пані ОСОБА_8 обрала засіб судового захисту, менш підходящий для неї, ніж інші у даних обставинах, то це не мало б значення...». Таким чином, позивач має право на захист свого порушеного права у той спосіб, який сам обрав (якщо такий спосіб передбачений законом), а тому суд повинен захистити таке порушене право у обраний саме позивачем спосіб, навіть якщо він [обраний позивачем спосіб захисту] є менш ефективним, ніж інші, у спірних правовідносинах. Отже, суд не вправі визначати, а тим більше диктувати позивачу, який спосіб захисту йому обрати. Який спосіб захисту позивачу обрати вирішує виключно позивач, а тому суд не вправі вирішувати замість позивача, в який спосіб йому краще захищати своє порушене право. Завдання суду не оцінювати ефективність обраного позивачем способу захисту оцінювати, а вирішувати спір.

За наведених вище обставин в їх сукупності колегія суддів приходить до висновку про те, що правові підстави для скасування оскаржуваного рішення (та, відповідно, для відмови у задоволенні позовних вимог) відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_6 , представника ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Личаківського районного суду міста Львова від 12 вересня 2025 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову у зв`язку з перебуванням одного з членів колегії суддів на лікарняному складено 23 березня 2026 року.

Головуючий:      Цяцяк Р.П.

Судді:        Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.