ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 року
м. Київ

справа № 760/21343/18
провадження № 61-17662св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),Пархоменка П. І.,

учасники справи:
позивач -Акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» 
відповідач:ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України», поданою представником Зеленою Наталією Юріївною, наухвалу Київського апеляційного суду від 02 грудня 2024 року у складі колегії суддів: Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М., Ящук Т. І.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст заочного рішення суду першої інстанції та заяви про перегляд заочного рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 12 вересня 2019 року позов Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - АТ «Укрексімбанк») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнено з ОСОБА_1 на користь - АТ «Укрексімбанк» заборгованість за основним боргом у розмірі 11 760,74 грн, заборгованість за процентами у сумі 18 173,59 грн, пеню, нараховану на прострочену заборгованість за процентами, в сумі 118,45 грн, пеню, нараховану на прострочену заборгованість за основним боргом, у розмірі 3 762,15 грн, три проценти річних у розмірі 1 704,15 грн, інфляційне збільшення суми боргу в сумі 6 976,92 грн та судовий збір в розмірі 1 762 грн.
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2024 року поновлено пропущений строк на подання зави про перегляд заочного рішення у справі; заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що представник відповідача ознайомився зі справою вперше 05 жовтня 2022 року (а. с. 60), копію заочного рішення суду представник відповідача не отримав. ОСОБА_1 ознайомився з матеріалами справи 08 травня 2024 року (а. с. 59), копію заочного рішення суду відповідач не отримав. З заяви ОСОБА_1 вбачається, що копію заочного рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 12 вересня 2019 року він отримав 08 серпня 2024 року. Із заявою про перегляд зазначеного заочного рішення відповідач звернувся до суду 26 серпня 2024 року через систему «Електронний суд». За таких обставин заявником подана до суду заява про перегляд заочного рішення протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Однак стороною заявника не надано суду доказів, що мають істотне значення для правильного вирішення справи. Фактично доводи заяви про перегляд заочного рішення суду ґрунтуються на поясненнях сторони заявника і пов`язані з неможливістю вчинити окремі процесуальні дії. Разом з тим, заявник не посилається на докази, що мають істотне значення для правильного вирішення справи.
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
Ухвалою Київського апеляційного суду від 02 грудня 2024 року апеляційну скаргу АТ «Укрексімбанк» на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2024 року про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду у справі повернуто.
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що положення частині першої статті 353 та статті 287 ЦПК Українине передбачають можливості оскаржити ухвалу про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення окремо від рішення суду.
Враховуючи, що апеляційна скарга АТ «Укрексімбанк»подана на ухвалу суду, яка не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, вона підлягає поверненню особі, яка її подала.
Аргументи учасників справи
31 грудня 2024 року через підсистему «Електронний суд» АТ «Укрексімбанк» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу апеляційного суду, справу направити до апеляційного суду для продовження розгляду на стадії відкриття апеляційного провадження.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди не враховували висновки Верховного Суду в аналогічних правовідносинах, викладені у постановах: від 01 листопада 2021 року у справі № № 2-41/2006 (провадження 
№ 61-12703сво21); від 13 листопада 2024 року у справі № 757/47946/19-ц (провадження № 14-37цс23); від 12 червня 2024 року у справі № 756/11081/20; від 28 липня 2021 року у справі № 460/3535/16-ц (провадження №61-8555св21). У цьому конкретному випадку суд першої інстанції однією ухвалою вирішив одночасно два питання: про поновлення пропущеного строку на перегляд заочного рішення і залишення без задоволення заяви відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення. При цьому позивач, не маючи на меті оскарження заочного рішення суду, одночасно не погоджується із постановленою ухвалою щодо поновлення пропущених строків на подання заяви про перегляд заочного рішення ОСОБА_1 , проте фактично позбавлений процесуальної можливості оскаржити цю ухвалу в апеляційному порядку.
Тому процесуальне законодавство не дозволяє оскаржити указаний вид ухвал разом з рішенням суду, а Банк не може поновити свої права в інший спосіб, ніж шляхом оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 01 листопада 2021 у справі № № 2-41/2006 (провадження 
№ 61-12703сво21) вказав, що аналіз вказаних норм свідчить, що тлумачення та застосування положень статті 353 ЦПК України має відбуватися із урахуванням можливості неможливості поновити свої права особою, яка подає апеляційну скаргу, в інший спосіб, аніж шляхом оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду. При цьому будь-яка ухвала суду підлягає перегляду в апеляційному порядку самостійно або разом з рішенням суду. 
Суд першої інстанції не надавши належної правової оцінки діям відповідача, застосовуючи формальний підхід до вирішення справи, задовольнив заяву про поновлення пропущеного строку на оскарження заочного рішення суду, чим фактично порушив права банку та законні очікування на задоволення своїх вимог шляхом виконання судового рішення, яке набрало законної сили. Не врахував, що викладені у заяві обставини свідчать про пропуск строку на звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення.
Рух справи
Ухвалою Верховного Суду від 30 січня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.
В ухвалі зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України.
Ухвалою Верховного Суду від 12 листопада 2025 року справу призначено до судового розгляду. 
Позиція Верховного Суду
Європейський суд з прав людини вказав, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду. «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).
У частині другій статті 352 ЦПК України передбачено, що учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 353 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається (частина друга статті 352 ЦПК України). 
Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду (частина друга статті 353 ЦПК України).
Окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо відмови поновити або продовжити пропущений процесуальний строк (пункт 10 частини першої статті 353 ЦК України). 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2024 року у справі № 757/47946/19-ц (провадження № 14-37цс23) зроблено висновок, що «ухвала суду, яка не зазначена у переліку ухвал, викладеному в частині першій статті 353 ЦПК України, може бути оскаржена окремо від рішення суду, якщо цього вимагає забезпечення права особи на судовий захист. З урахуванням основних засад судочинства й необхідності забезпечення права на апеляційний перегляд будь-яка ухвала суду першої інстанції підлягає апеляційному оскарженню або самостійно, або разом із рішенням суду по суті спору. Наведене узгоджується з пунктом «d» статті 3 Рекомендації R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо введення в дію та поліпшення функціонування систем і процедур оскарження у цивільних і торговельних справах від 07 лютого 1995 року на забезпечення того, щоб суд апеляційної інстанції розглядав лише вагомі питання, держави мають відтермінувати реалізацію права на оскарження з низки проміжних питань до подання основної скарги у справі. Перелік ухвал, на які апеляційна скарга може бути подана окремо від рішення суду, наведений у частині першій статті 353 ЦПК України (статті 255 ГПК України). Законодавець цілеспрямовано обмежив коло процесуальних питань, результат вирішення яких - ухвали суду - підлягають самостійному апеляційному оскарженню, з огляду на пріоритетність вирішення тих чи інших процесуальних питань. Надання учасникам судового процесу права на апеляційне оскарження всіх ухвал суду першої інстанції окремо від рішення суду незалежно від їх процесуальної суті і значення стало б передумовою для зловживання учасниками справи процесуальними правами та безпідставного затягування розгляду справи, що не відповідало б основним завданням судочинства. Водночас, на переконання Великої Палати Верховного Суду, наведений у частині першій статті 353 ЦПК України (статті 255 ГПК України) перелік судових рішень не є вичерпним: ухвала, зазначена в цій нормі процесуального права, безумовно може бути оскаржена в апеляційному порядку; за відсутності ухвали в зазначеному переліку встановленню та оцінці судом підлягає те, чи перешкоджає ця ухвала подальшому провадженню в справі та/або чи може вона бути оскаржена разом із рішенням суду (тобто чи є в особи, яка подає апеляційну скаргу, можливість поновити свої права в інший спосіб). Тлумачення частини другої статті 352 ЦПК України (статті 254 ГПК України), за яким ухвали підлягають апеляційному оскарженню окремо від рішення суду лише в разі їх зазначення в переліку, наведеному в частині першій статті 353 ЦПК України (статті 255 ГПК України), є звужувальним; таким, що не враховує випадки, за яких ухвали постановлені вже після ухвалення рішення суду по суті спору або особа з інших причин не має можливості відновити свої права без оскарження ухвали місцевого суду в апеляційному порядку». 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року у справі № 202/18514/13-ц (провадження 
№ 61-6628сво25) вказано, що:
«Об`єднана палата з урахуванням висновків Конституційного Суду України при застосуванні норм процесуального права щодо права на апеляційне оскарження ухвал суду першої інстанції послідовно сформулювала підхід, за яким ухвали підлягають апеляційному оскарженню. В основу підходу покладена ідея неодмінності дотримання конституційного права особи на судовий захист.
Суть цього підходу полягає в тому, що:
1) ухвали, вказівка про можливість оскарження яких прямо зазначена в частині першій статті 353 ЦПК України, є самостійними об`єктами апеляційного оскарження;
2) заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду (частина друга статті 353 ЦПК України);
3) ухвали суду, які залежно від їх змісту та стадії процесу не можуть бути оскаржені шляхом включення заперечень до рішення суду, можуть бути оскаржені окремо від рішення, якщо особа, яка подає апеляційну скаргу, не може поновити свої права в інший спосіб, аніж шляхом оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції.
З урахуванням основних засад судочинства й необхідності забезпечення права на апеляційний перегляд будь-яка ухвала суду першої інстанції підлягає апеляційному оскарженню або самостійно, або разом із рішенням суду по суті спору. Ухвала про задоволення заяви про перегляд заочного рішення та скасування заочного рішення не може бути окремо оскаржена в апеляційному порядку відповідачем. Відповідач, як особа, заяву про перегляд заочного рішення якої задоволено, може оскаржити ухвалу про задоволення заяви про перегляд заочного рішення та скасування заочного рішення лише разом із рішенням по суті спору за результатами розгляду позову.
… окрім цього апеляційний суд не врахував, що оскаржена ухвала суду першої інстанції стосувалася також поновлення строку для подачі заяви про перегляд заочного рішення та призначення підготовчого судового засідання. Такі ухвали суду першої інстанції не підлягають апеляційному оскарженню окремо від рішення суду».
Касаційний суд враховує, що механізми забезпечення єдності судової практики полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновкамиколегії суддів, висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду (див., зокрема, постанови Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 130/1001/17, від 18 січня 2021 року у справі 
№ Б-23/75-02, від 29 вересня 2021 року у справі № 166/1222/20 (провадження № 61-9003св21)).
У справі, що переглядається:
апеляційний суд не врахував, що оскаржена ухвала суду першої інстанції стосувалася також поновлення строку для подачі заяви про перегляд заочного рішення. Така ухвала суду першої інстанції не підлягає апеляційному оскарженню окремо від рішення суду;
обґрунтованим є висновок апеляційного суду, що положення частини першої статті 353 та статті 287 ЦПК України не передбачають можливості оскаржити ухвалу про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення окремо від рішення суду;
доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що позивач не може поновити свої права в інший спосіб аніж шляхом оскарження в апеляційному порядку вказаної ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду.
За таких обставин апеляційний суд зробив правильний висновок про повернення апеляційної скарги, але частково помилився в мотивах такого рішення. Тому оскаржену ухвалу апеляційного суду належить змінити в мотивувальній частині, а в іншій частині залишити без змін.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Доводи касаційної скарги, з урахуванням необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року у справі № 202/18514/13-ц (провадження № 61-6628сво25), дають підстави для висновку, що оскаржена ухвала апеляційного суду частково постановлена без дотримання норм процесуального права. У зв`язку із наведеним касаційний суд вважає, що касаційну скаргу належить задовольнити частково, оскаржену ухвалу апеляційного суду змінити в мотивувальній частині, а в іншій частині -залишити без змін.
Керуючись статтями 400, 402, 406, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» задовольнити частково.
Ухвалу Київського апеляційного суду від 02 грудня 2024 року змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині ухвалу Київського апеляційного суду від 02 грудня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко