УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №277/683/25 Головуючий у 1-й інст. Івашкевич О. Г. 
Категорія 39 Доповідач Борисюк Р. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2026 року 

Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Борисюка Р.М.,
суддів Коломієць О.С., Павицької Т.М., 
розглянувши у письмовому провадженні у місті Житомирі цивільну справу № 277/683/25 за позовом представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда - Ф» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Юревича Ігоря Вікторовича на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 09 жовтня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Івашкевич О.Г. у місті Коростень,

в с т а н о в и в :

У червні 2025 року представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» (далі ТОВ ФК «Артеміда-Ф», Товариство, Позивач) звернувся з даним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача 15 360,03 грн заборгованості за кредитним договором № 1098172 від 29 вересня 2020 року, 2422,4 грн судового збору та 7 000,00 грн витрат на правничу допомогу.
Позов мотивувався тим, що 29 вересня 2020 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 1098172. Відповідно до умов договору відповідачка отримала кредит в сумі 3 500, 00 грн, на умовах строковості, зворотності, платності. ТОВ «Лінеура Україна» виконало свої обов`язки за договором та надало відповідачці кредитні кошти.
22 лютого 2021 року ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Сіроко Фінанс» уклали договір факторингу № 015-220221, згідно якого ТОВ «Сіроко Фінанс» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТОВ «Лінеура Україна» включно, і до відповідачки за вищевказаним договором.
21 серпня 2024 року між ТОВ «Сіроко Фінанс» та ТОВ ФК «Артеміда-Ф» було укладено договір факторингу № 20240821, згідно якого ТОВ ФК «Артеміда-Ф» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТОВ «Сіроко Фінанс» включно, і до ОСОБА_1 за договором № 1098172про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 29 вересня 2020 року.
Остання взятих на себе зобов`язань із своєчасного їх повернення не виконала, у зв`язку з чим у неї станом на 29 травня 2025 року утворилась заборгованість в розмірі 15 360,03 грн, яка складається з: 3 500,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 9 944,5 грн - заборгованість по відсоткам та 1915,53 грн - інфляційне збільшення.
Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 09 жовтня 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь ТОВ «ФК «Артеміда - Ф», заборгованість за договором № 1098172 про надання коштів на умовах фінансового кредиту від 29 вересня 2020 року у сумі 8557,18 грн, судовий збір в розмірі 1349,52 грн та 3899,70 грн витрат на професійну правничу допомогу, а всього: 13806,4 грн.
У поданій апеляційній скарзі, представник відповідачки - адвокат Юревич І.В. просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судове рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, із порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи.
Представник зазначає, що відповідачка взагалі не отримувала будь-яких документів щодо даної судової справи ні від позивача, ні від суду.
04 грудня 2025 року працівники АТ «Ощадбанк» повідомили ОСОБА_1 про арешт коштів на її рахунку на підставі постанови приватного виконавця.
ОСОБА_1 стверджує, що ніколи не користувалась номерами телефонів, які були вказані при заповненні договору та електронною адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Банківської карти взагалі не мала до 2023 року. Лише в 2023 році вперше оформила картковий рахунок в АТ «Ощадбанк». Таким чином, ОСОБА_1 не укладала будь-яких договорів з ТОВ «Лінеура Україна», не оформляла кредит на 3500,00 грн, вказаними грошовими коштами не користувалась та не оформляла платіжну катку НОМЕР_1 . 
Однак, суд першої інстанції дані факти не перевірив. 
Крім того, позовна заява з додатками направлялась на адресу АДРЕСА_1 , хоча ОСОБА_1 з 26 квітня 2023 року зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Рішення суду першої інстанції також нею не отримувалось.
Ухвалами Житомирського апеляційного суду від 19 грудня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та справу призначено до розгляду.
У відзиві представник позивача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права - залишити без змін. 
Крім того, представник вказує, що позивач очікує понести витрати на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 8 000,00 грн, які він просить стягнути з відповідачки.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України ( частина 1 статті 368 ЦПК України).
Враховуючи наведене, розгляд справи здійснюється без повідомлення учасників справи.
Згідно з частиною 5 статті 268, статті 381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав відповідачу строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, надані сторонами, наявні правові підстави для розгляду справи у порядку письмового провадження без участі сторін.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх часткової доведеності та обґрунтованості.
Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду з огляду на таке.
Установлено, що 29 вересня 2020 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір № 1098172 про надання коштів на умовах фінансового кредиту. Зазначений договір підписано електронним підписом відповідачки, який відтворений шляхом використання нею одноразового ідентифікатора, що підтверджує факт погодження умов кредитування (а.с.8-11).
Відповідно до умов договору ТОВ «Лінеура Україна» на умовах строковості, зворотності, платності надало відповідачці кредит у розмірі 3 500,00 гривень, строком на 30 днів, зі стандартною процентною ставкою 1,90 % від суми кредиту за кожен день користування, а відповідач зобов`язалася повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки передбачені Договором.
Укладаючи договір сторони узгодили порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, застосування зниженої процентною ставки 0,01% в день, яка застосовується відповідно до умов Договору, а також узгодили порядок продовження строку користування кредитом та автопролонгації договору (розділ 4 Договору).
Сторони домовилися, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюватимуться згідно з графіком платежів. У випадку, якщо відбулося продовження строку користування кредитом здійснюється не пізніше дня, що є новою датою повернення кредиту, що вказано в додатковому договорі та відображається клієнту в особистому кабінеті (п.5.1. Договору).
ТОВ «Лінеура Україна» зобов`язання за кредитним договором виконало у повному обсязі, надавши шляхом безготівкового переказу на поточний (картковий) рахунок відповідачу кредитні кошти.
ОСОБА_1 кредитні кошти отримала, що підтверджується інформаційною довідкою ТОВ «Універсальні платіжні рішення» про успішний перерахунок коштів на платіжну картку клієнта, згідно якої вбачається, що дійсно на картку, зазначену відповідачем в договорі (п.2.1 Договору), маска картки № НОМЕР_1 , були зараховані кошти в сумі 3 500,00 грн., через платіжний сервіс IPay.ua (номер транзакції - 67735425) (а.с.32).
29 жовтня 2020 року між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем укладено додатковий договір № б/н до договору № 1098172 про надання коштів на умовах фінансового кредиту від 29 вересня 2020 року. Зазначений договір підписано сторонами шляхом обміну електронними повідомленнями, використанням відповідачем електронного підпису одноразовим ідентифікатором (а.с.12).
Укладанням додаткового договору ОСОБА_1 ініціювала продовження користування кредитом строком 30 днів, зі стандартною процентною ставкою 1,90 % від суми кредиту за кожен день користування. Дата повернення та сплата процентів за користування кредитом 29 листопада 2020 року, підписано електронним підписом відповідача, який відтворений шляхом використання нею одноразового ідентифікатора, що підтверджує факт погодження умов кредитування.
22 лютого 2021 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Сіроко Фінанс» укладено договір факторингу № 015-220221 за умовами якого ТОВ «Сіроко Фінанс» зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «Лінеура Україна», а ТОВ «Лінеура Україна2 за плату відступити ТОВ «Сіроко Фінанс» свої права грошової вимоги до боржників, за зобов`язаннями, що визначені в реєстрі прав грошових вимог за формою згідно з додатком №2 (а.с.13-15).
Відповідно до п.7.1 Договору, договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та діє один календарний рік до 22 лютого 2022 року, але в будь якому випадку до повного виконання договірних зобов`язань сторонами.
В межах строку дії цього договору згідно досягнутих домовленостей сторін ТОВ «Лінеура Україна» може отримувати за плату фінансування із відступленням прав грошових вимог більш ніж за одним реєстром відповідно до укладених сторонами додаткових угод про погодження суми фінансування, оплати та відступлення прав грошових вимог за формою згідно додатком №1, при цьому кожне наступне погодження та реєстр доповнюють, а не змінюють попередній.
19 травня 2021 року ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Сіроко Фінанс» уклали додаткову угоду № 02 до договору факторингу № 015-220221 від 22 лютого 2021 року, згідно з якою на виконання п.п.1.3, 1.4. та інших положень договору факторингу погодили умови щодо фінансування, оплати та відступлення прав грошових вимог. На виконання умов щодо відступлення прав грошових вимог, ТОВ «Лінеура Україна», в день укладання цієї додаткової угоди передало ТОВ «Сіроко Фінанс» права грошових вимог за сформованим реєстром № 015-220221/02 (а.с.19).
Згідно витягу з реєстру прав вимог № 015-220221/02 від 19 травня 2021 року до ТОВ «Сіроко Фінанс» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за договором № 1098172 у сумі 13 444,50 грн, з яких: 3500,00 грн - залишок заборгованості за тілом кредиту; 9944,5 грн - залишок заборгованості по процентах за користування.
Таким чином, ТОВ «Сіроко Фінанс» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до відповідача за договором № 1098172 про надання коштів на умовах фінансового кредиту від 29 вересня 2020 року.
Також, 21 серпня 2024 року ТОВ «Сіроко Фінанс» та ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» уклали договір факторингу № 20240821/1, за умовами якого ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» передає грошові кошти (розмір фінансування) в розпорядження ТОВ «Сіроко Фінанс» за плату у передбачений договором спосіб, а ТОВ «Сіроко Фінанс» відступає ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» належні йому права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги (а.с.20-23).
Відповідно до п. 2.1.3. Договору перехід від ТОВ «Сіроко Фінанс» до ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» прав вимоги відбувається в день підписання сторонами відповідного реєстру прав вимог, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників та набуває всіх прав щодо боржників в обсязі та на умовах, що існували на момент такого переходу, відповідно до вимог чинного законодавства.
Згідно реєстру прав вимоги № 20240821/1 від 21 серпня 2024 року ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до ОСОБА_1 за договором № 1098172 про надання коштів на умовах фінансового кредиту від 29 вересня 2020 року.
Таким чином, ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» є належним позивачем у справі.
Факт укладення договору №1 098172 про надання коштів на умовах фінансового кредиту від 29 вересня 2020 року, додаткової угоди № б/н від 29 жовтня 2020 року та отримання кредитних коштів у розмірі 3500,00 грн підтверджений належними та допустимими доказами.
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року (далі Закон № 675-VIII), на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.
Згідно статті 3 Закону № 675-VIII договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до частини 3 статті 11 зазначеного Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина четверта статті 11 Закону № 675-VIII).
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (частина шоста статті 11 вказаного Закону).
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі частина дванадцята статті 11 Закону № 675-VIII.
Матеріалами справи доводиться факт укладання між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 кредитного договору та графіку платежів в електронному вигляді, які було підписано шляхом електронного підпису.
Згідно статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Письмовими доказами, якими є документи, що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (частина 1 статті 95 ЦПК України).
Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частинами 1, 3 статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.
Згідно пунктом 1 частини 1 статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.
Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 у справі №5026/886/2012 тощо.
Обґрунтовуючи право вимоги до ОСОБА_1 , як новим кредитором, ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» надало копії договору факторингу № 015-22022021 від 22 лютого 2021 року, укладеного між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Сіроко Фінанс», договору факторингу №2 0240822/1 від 22 серпня 2024 року, укладеного між ТОВ «Сіроко Фінанс» та ТОВ «ФК «Артеміда-Ф», платіжної інструкції кредитового переказу коштів на суму 54 440,82 грн, як оплата ціни придбання згідно договору факторингу № 20240822/1, витягів з реєстрів прав вимоги де боржник ОСОБА_1 .
Колегія суддів, надаючи оцінку наданим позивачем, як новим кредитором, доказам дійшла висновку, що останні в повній мірі доводять факт набуття права вимоги ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» до боржника ОСОБА_1 .
Місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що при визначенні розміру відсотків, які підлягають стягненню з відповідачки за договором відповідно до частини 1 статті 1048 та частини 1 статті1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.
Як встановлено із матеріалів справи, строк кредитування за договором про надання коштів на умовах фінансового кредиту № 1098172 від 29 вересня 2020 року був погоджений сторонами та становив 30 днів, тобто до 29 жовтня 2020 року.
29 жовтня 2020 року між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем було укладено додаткову угоду № б/н до договору про надання коштів на умовах фінансового кредиту № 1098172 від 29 вересня 2020 року, якою продовжено строк кредитування, на строк що дорівнює строку, встановленому в п.1.3 Договору № 1098172 від 29 вересня 2020 року. Дата повернення та сплата процентів за користування кредитом 29 листопада 2020 року.
Доказів того, що позичальник ініціював продовження строку користування кредитом та зміну дати повернення всієї суми кредиту після 29 листопада 2020 року, матеріали справи не містять.
Нарахування та стягнення процентів за користування кредитом поза визначеним кредитним договором строком суперечить вимогам Цивільного кодексу України.
Отже, позивач ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» відповідно до статті 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість нарахованих та несплачених процентів за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Після закінчення строку його дії у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16 висловила таку правову позицію: "надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондується жодному праву кредитодавця. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду підкреслює, що зазначене в цьому розділі постанови не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обов`язок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за "користування кредитом". Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за "користування кредитом" можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати. Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за "користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання".
Таким чином, місцевий суд, вірно врахував розмір процентів відповідно до умов Договору, який підлягає стягненню з відповідачки, в сумі 3 990,00 грн за період з 29 вересня 2020 року по 29 листопада 2020 року.
Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Висновки суду щодо індексу інфляції також відповідають встановленим обставинам справи та вимога закону, оскільки такі нараховані відповідно Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та приписів Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003 р., і Методики розрахунку базового індексу споживчих цін, затвердженої наказом Державного комітету статистики України № 265 від 27.07.2007 року.
Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).
Доводи апеляційної скарги про те що ОСОБА_1 не була повідомлена про розгляд справи колегія суддів до уваги не бере з огляду на таке.
Установлено, що відповідно до відповідей № 1472602 від 12 червня 2025 року та № 1556810 від 09 липня 2025 року, з Єдиного державного демографічного реєстру ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.45, 52 відповідно).
Згідно супровідного листа суду від 22 липня 2025 року № 277/683/25/29455/2025 ОСОБА_1 на вказану адресу направлялась копія ухвали районного суду від 22 липня 2025 року про відкриття провадження у справі - для відома (а.с.59).
Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, ОСОБА_1 отримала копію ухвали районного суду про відкриття провадження за адресою: Житомирська область, Коростенський район, вулиця Симона Петлюри, 10 (а.с.68).
Крім того, самою відповідачкою в апеляційній скарзі факт проживання за цією адресою не заперечується.
Інші доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що місцевим судом при ухваленні рішення були належним чином оцінені подані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.
Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду - без змін.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи немає.
Вимоги про відшкодування витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції не підлягають задоволенню з огляду на їх недоведеність та неподання належних і допустимих доказів.
Відповідно до положень процесуального законодавства, обов`язок доказування понесених судових витрат, у тому числі витрат на професійну правничу допомогу, покладається на сторону, яка заявляє відповідне клопотання. Така сторона повинна надати суду докази не лише факту укладення договору з адвокатом, а й реальності понесених витрат та їх розміру.
Разом з тим, представником позивача не подано належних доказів, які б підтверджували фактичне несення витрат на правничу допомогу саме у суді апеляційної інстанції. 
Зокрема, у матеріалах справи відсутні докази оплати правничої допомоги (платіжні доручення, квитанції, акти приймання-передачі послуг тощо), документи, які б підтверджували обсяг наданих послуг у суді апеляційної інстанції, розрахунок вартості таких послуг із зазначенням конкретних процесуальних дій, тощо. 
Сам по собі договір про надання правничої допомоги або ордер адвоката не є достатнім доказом понесення витрат, оскільки не підтверджує факту їх оплати та не свідчить про їх реальність і необхідність.
Крім того, відсутність належних доказів унеможливлює перевірку судом співмірності заявлених витрат із складністю справи, обсягом наданих послуг та витраченим часом, що є обов`язковою умовою для їх розподілу.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що представник позивача не довів належними та допустимими доказами факт понесення витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, у зв`язку з чим такі витрати не підлягають відшкодуванню.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними, зокрема, є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 1 частини 6 статті 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в сили вимог закону.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Юревича Ігоря Вікторовича залишити без задоволення, а рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 09 жовтня 2025 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Судді