ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року 
м. Київ
справа № 757/37804/17-к
провадження № 51-3870км25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 , 
захисника ОСОБА_6 ,
потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
представника потерпілих ОСОБА_9 ,

розглянувши касаційну скаргу потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на ухвалу Київського апеляційного суду від 2 вересня 2025 року стосовно ОСОБА_10 про зупинення апеляційного провадження,
установив:
Печерський районний суд м. Києва вироком від 20 травня 2024 року засудив ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за частиною другою статті 121 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.
До набрання вироком законної сили запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в певний час доби, обраний ОСОБА_10 ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22 травня 2019 року, з покладенням на нього обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), з урахуванням фактичного місця проживання обвинуваченого за адресою: АДРЕСА_1 , - залишено без зміни.
Строк покарання ухвалено обчислювати з моменту взяття ОСОБА_10 під варту.
Відповідно до вимог частини п`ятої статті 72 КК (у редакції Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VІІІ) зараховано в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 15 травня 2017 року по 1 грудня 2018 року (включно) з розрахунку один день попереднього ув`язнення відповідає двом дням позбавлення волі.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_10 на її користь 49 161,96 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 1 млн грн моральної шкоди.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_10 на його користь 10 870,56 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 1 млн грн моральної шкоди.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
Київський апеляційний суд ухвалою від 2 вересня 2025 року задовольнив клопотання обвинуваченого та його захисника - адвоката ОСОБА_6 , зупинив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_10 на вирок Печерського районного суду м. Києва від 20 травня 2024 року до звільнення ОСОБА_10 з військової служби.
Зобов`язав обвинуваченого ОСОБА_10 і захисника ОСОБА_6 повідомити про закінчення обставин, які стали підставою для зупинення провадження. 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі потерпілі ОСОБА_7 й ОСОБА_8  просять скасувати оскаржувану ухвалу і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Обґрунтовуючи свої вимоги, зазначають, що суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення, всупереч вимогам статей 94, 335, 370, 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України)формально підійшов до встановлення обставин справи щодо мобілізації ОСОБА_10 і належним чином не з`ясував, чи дійсно останній не може брати участі безпосередньо або дистанційно у розгляді провадження.
Зокрема, потерпілі у скарзі стверджують, що факт залучення ОСОБА_10 до виконання завдань з оборони України, його участь у бойових діях не підтверджено матеріалами провадження.
Наполягають, що апеляційний суд, зупиняючи провадження, формально застосував положення частини першої статті 335 КПК, не врахував мети зазначеної норми, що, на думку потерпілих, може призвести до зловживань з боку обвинуваченого, який не для захисту Батьківщини, а для спливу строків притягнення до кримінальної відповідальності може вчиняти дії, спрямовані на його призов до Збройних Сил України, з подальшим ініціюванням у судах питання про зупинення судових проваджень. Крім того, цей суд не з`ясував, чи не зашкодить таке зупинення справедливому та об`єктивному судовому розгляду з огляду на загальні засади кримінального судочинства і не порушить права потерпілих. 
Вважають, що оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статей 86, 94, 370 КПК.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_10 - адвокат ОСОБА_6 подав заперечення, у яких, посилаючись на необґрунтованість доводів потерпілих, просить ухвалу Київського апеляційного суду від 2 вересня 2025 року залишити без зміни, а касаційну скаргу потерпілих - без задоволення.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні потерпілі  ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та їх представник - адвокат ОСОБА_9 підтримали касаційну скаргу і просили її задовольнити. 
Прокурор підтримала касаційну скаргу потерпілих та зазначила, що вона підлягає задоволенню.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_10 - адвокат ОСОБА_6 заперечував стосовно задоволення касаційної скарги потерпілих.
Про дату, час і місце розгляду судового провадженняв порядку касаційної процедури обвинувачений ОСОБА_10 був поінформований, водночас він не повідомив Суд про своє бажання взяти участь у касаційному розгляді. 
Крім того, відповідно до вимог частини четвертої статті 430, частини четвертої статті 434 КПК його участь у розгляді цього провадження судом касаційної інстанції не є обов`язковою. 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, позиції сторін, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, Суд дійшов таких висновків.
Відповідно до вимог статті 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами попередніх інстанцій нормматеріального і процесуального права. 
Зважаючи на приписи частини першої статті 438 КПК, істотне порушення кримінального процесуального закону є підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції.
У статті 412 КПК визначено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Оскаржуване рішення є процесуальним, однак воно істотно перешкоджає подальшому руху провадження, що надає Суду підстави для перегляду його законності та обґрунтованості в касаційному порядку з огляду на таке.
Як убачається з матеріалів провадження, вироком Печерського районного суду м. Києва від 20 травня 2024 року ОСОБА_10 визнано винуватим у заподіянні 15 травня 2017 року в нічному клубі «Shooters» на вул. Московській, 22-А в м. Києві тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_11 , від яких настала смерть потерпілого, та засуджено за частиною другою статті 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.
Не погоджуючись із зазначеним вироком суду, ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу.
2 вересня 2025 року Київський апеляційний суд ухвалою задовольнив клопотання обвинуваченого та його захисника - адвоката ОСОБА_6 і зупинив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_10 на вирок Печерського районного суду м. Києва від 20 травня 2024 року до звільнення ОСОБА_10 з військової служби.
Потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не погодилися з таким рішенням суду апеляційної інстанції і звернулися до Суду з касаційною скаргою.
Згідно зі статтею 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), а з огляду на характер обвинувачення в цій справі - також у контексті статті 3 Конвенції, держава зобов`язана забезпечити ефективне розслідування і судовий розгляд у справах щодо насильницьких злочинів проти життя або здоров`я. Зокрема, держава повинна організувати свою систему правосуддя так, щоб кримінальне провадження було реальним і дієвим, тобто здатним привести до встановлення винних та їх притягнення до відповідальності.
Процесуальний обов`язок держави полягає, зокрема, у забезпеченні своєчасного розгляду справи, недопущенні необґрунтованого затягування або надмірних перерв, які можуть призвести до втрати доказів, підриву довіри до правосуддя чи спливу строків давності.
За сталою практикою ЄСПЛ щодо процесуального аспекту статті 2 Конвенції процесуальний обов`язок держави не є обов`язком досягнення конкретного результату, а обов`язком застосувати всі доступні та розумні засоби для ефективного розслідування і судового розгляду. Водночас органи державної влади мають діяти з належною оперативністю та старанністю, щоби провадження не втрачало своєї практичної ефективності. Сама собою наявність вироку неє кінцевим результатом, держава має забезпечити його реальне виконання, що є частиною загального процесу захисту прав потерпілих.
ЄСПЛ наголошує, що процес має бути не лише формально можливим, а й ефективним та своєчасним: держава повинна забезпечити такий перебіг провадження, який уможливлює встановлення обставин і притягнення винних до відповідальності, а не створює ситуацію фактичної безкарності через затягування.
Також у практиці ЄСПЛ в аспекті статті 6 Конвенції (право на справедливий суд) підкреслено, що надмірний формалізм у застосуванні процесуальних норм може порушувати право на доступ до правосуддя та розгляд справи упродовж розумного строку.
Повертаючись до цього провадження, Суд констатує, що Законом України від 14 квітня 2022 року № 2201-IX «Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України щодо удосконалення порядку здійснення кримінального провадження в умовах воєнного стану» (набув чинності 1 травня 2022 року) частину першу статті 335 КПК України викладено в новій редакції, відповідно до якої, у разі якщо обвинувачений був призваний для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, суд зупиняє судове провадження стосовно такого обвинуваченого до його звільнення з військової служби.
Аналіз положень КПК свідчить, що вимоги статті 335 цього Кодексу (глава 28 «Судовий розгляд») спрямовані на стадію судового розгляду в суді першої інстанції, де безпосередня участь обвинуваченого є необхідною для дослідження доказів та встановлення фактичних обставин кримінального провадження.
Водночас провадження в суді апеляційної інстанції регламентується главою 31 КПК і є самостійною стадією кримінального процесу, яка полягає в перевірці законності та обґрунтованості судових рішень суду першої інстанції, що не набрали законної сили, за апеляційними скаргами учасників провадження.
Так, апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції, але з урахуванням особливостей, передбачених цією главою (частина перша статті 405 КПК).
Зокрема, частина четверта статті 405 КПК передбачає, що неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню апеляційного розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду та не повідомили про поважні причини неприбуття. Якщо ж до судового засідання не прибули учасники, участь яких згідно з вимогами КПК або рішенням суду апеляційної інстанції є обов`язковою, апеляційний розгляд відкладається.
Суд зауважує, що участь обвинуваченого в апеляційному розгляді не вважається безумовно обов`язковою, якщо дотримано процесуальних умов, що забезпечують його право на справедливий суд, а саме якщо не подано апеляційної скарги прокурора про погіршення становища, сам обвинувачений належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду провадження, у судовому засіданні бере участь захисник обвинуваченого.
Також розгляд справи в суді апеляційної інстанції за відсутності обвинуваченого, належним чином повідомленого про час і місце засідання, можливий, коли його позиція була чітко викладена в суді першої інстанції або в апеляційній скарзі, а право на захист забезпечується адвокатом та в разі, якщо апеляційну скаргу подав сам обвинувачений або його захисник і вони не наполягають на особистій присутності.
Системне тлумачення статті 335 КПК вказує на те, що зупинення судового провадження є винятковим заходом і для дотримання приписів статті 28 КПК (розумні строки) вимагає належної перевірки судом підстав для цього. Зокрема, таке зупинення є обов`язком суду лише за умови встановлення фактичної неможливості продовження судового розгляду без участі обвинуваченого, дійсної відсутності можливості його участі особисто або в режимі відеоконференції (дистанційне судове провадження). Сам факт проходження обвинуваченим військової служби не завжди свідчить про неможливість продовження апеляційного розгляду і не є прямою підставою для зупинення провадження.
Однак, у цьому провадженні апеляційний суд, постановляючи ухвалу про зупинення апеляційного провадження, не обґрунтував наявності беззаперечних підстав, що без особистої участі обвинуваченого ОСОБА_10 розгляд його апеляційної скарги є неможливим.
Мотивуючи своє рішення, цей суд послався на відповідь командира військової частини НОМЕР_1 про те, що у зв`язку з проведенням фахової військової підготовки військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 участь ОСОБА_10 у судових засіданнях неможлива.
Разом з тим суд апеляційної інстанції, зупиняючи апеляційне провадження на невизначений строк - до звільнення обвинуваченого з військової служби, не зважив, що наведені відомості стосуються проходження ним фахової військової підготовки та не містять оцінки можливості забезпечення його участі в майбутніх судових засіданнях іншими процесуальними механізмами, передбаченими КПК.
Зупиняючи провадження, суд має перевірити, чи є особиста присутність обвинуваченого беззаперечно необхідною саме для апеляційного розгляду, враховуючи, що розгляд у суді апеляційної інстанції може відбутися і за відсутності особи у випадках, передбачених статтею 405 КПК.
Нез`ясування зазначених обставин свідчить про передчасність висновків апеляційного суду щодо неможливості продовження апеляційного розгляду у цій справі.
Крім того, зупинення апеляційного провадження без належної оцінки альтернатив та без дотримання балансу між правами потерпілих на ефективне здійснення правосуддя і правами засудженого може призвести до порушення принципу розумного строку, передбаченого статтею 28 КПК, а також стандартів Конвенції щодо ефективності та своєчасності провадження.
Суд звертає увагу, що в запереченнях на клопотання обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника про зупинення апеляційного провадження потерпілі просили продовжити апеляційний розгляд справи, посилаючись на порушення розумних строків, оскільки судовий розгляд цього провадження триває 9 років.
У судовому засіданні апеляційного суду прокурор вважала клопотання передчасними, а потерпілі та їх представник категорично заперечували щодо зупинення апеляційного провадження, зазначаючи, що це призведе до затягування розгляду справи, та вказували про небажання ОСОБА_10 добровільно з`являтися до суду з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинений злочин. 
Отже, застосування положень статті 335 КПК у суді апеляційної інстанції потребує окремого мотивування із зазначенням безумовних обґрунтувань неможливості проведення апеляційного розгляду без участі обвинуваченого, причин, чому він не може брати участь у судовому провадженні, та чому відсутні альтернативні способи забезпечення розгляду, передбачені КПК.
Такі обґрунтування в оскаржуваному судовому рішення відсутні, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Суд також звертає увагу, що відповідно до практики ЄСПЛ інтереси потерпілих є складовою ефективності кримінального провадження: держава має забезпечити, щоб провадження не втратило практичної цінності для потерпілих через надмірні затримки або безпідставні перерви, особливо у справах про насильницькі злочини.
Підсумовуючи викладене, Суд підкреслює, що зупинення апеляційного провадження у справі, в якій ОСОБА_10 засуджено за частиною другою статті 121 КК, лише з підстав його перебування на військовій службі не може бути автоматичним та має бути належно мотивованим, з урахуванням вимог статей 28 і 405 КПК і стандартів Конвенції, оскільки унеможливлює набрання вироком законної сили на невизначений строк.
Також Суд зауважує, що проходження засудженим військової служби саме собою не позбавляє апеляційний суд можливості забезпечити рух провадження, у тому числі шляхом оцінки питання про обов`язковість його участі, застосуванням механізмів належного повідомлення, відкладення розгляду на конкретну дату або забезпечення участі в режимі відеоконференції (стаття 336 КПК) - залежно від обставин.
Передчасне зупинення судового провадження без встановлення реальної неможливості його продовження не забезпечує та не може забезпечити реалізацію завдань кримінального провадження і вимог Конвенції щодо ефективності правосуддя.
У цьому випадку апеляційний суд не навів достатніх аргументів, які б свідчили про неможливість продовження апеляційного провадження у справі за відсутності засудженого або про відсутність інших процесуальних можливостей забезпечення розгляду.
З огляду на зазначене, нез`ясування наведених обставин при вирішенні питання про зупинення апеляційного провадження свідчить про істотне порушення вимог КПК і створює ризик невідповідності стандартам Конвенції щодо ефективності й своєчасності провадження, а також стандартам статті 6 Конвенції щодо справедливого судового розгляду упродовж розумного строку.
За цих обставин Суд дійшов висновку, що апеляційний суд, постановляючи ухвалу про зупинення апеляційного провадження, допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки застосував інститут зупинення провадження без належного мотивування свого рішення. Таке порушення перешкодило подальшому руху провадження та реалізації сторонами права на апеляційний перегляд судового рішення.
Із цих підстав касаційна скарга потерпілих підлягає задоволенню, ухвала апеляційного суду - скасуванню, а судове провадження - направленню до суду апеляційної інстанції для продовження апеляційного розгляду.
Керуючись статтями 441, 442 Кримінального процесуального кодексу України,Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 задовольнити.
Ухвалу Київського апеляційного суду від 2 вересня 2025 року стосовно ОСОБА_10 про зупинення апеляційного провадження скасувати.
Судове провадження направити до суду апеляційної інстанції для продовження апеляційного розгляду. 
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3