ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ

вул. Коцюбинського, 2А, м. Ужгород, 88605, e-mail: inbox@zk.arbitr.gov.ua, вебадреса: http://zk.arbitr.gov.ua 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2026 р. м. Ужгород Справа № 907/761/25 

Господарський суд Закарпатської області у складі: головуючого судді Сисина С.В., за участі секретаря судового засідання Далекорій Б.В., розглянувши в загальному позовному провадженні справу
за позовом Виноградівської міської ради Закарпатської області, код ЄДРПОУ - 04053677, місцезнаходження – 90300, Закарпатська область, Берегівський район, місто Виноградів, площа Миру, будинок 5,
до відповідача: Фермерського господарства «Колос», код ЄДРПОУ - 03747509, місцезнаходження – 90300, Закарпатська область, Берегівський район, місто Виноградів, вулиця Тюльпанів, будинок 48, квартира 1,
про витребування майна з чужого незаконного володіння,
за участі представників сторін:
від позивача – не з`явився, 
від відповідача – не з`явився, 
В С Т А Н О В И В:
Виноградівська міська рада Закарпатської області через систему «Електронний суд» 09.07.2025 звернулась до Господарського суду Закарпатської області з позовом до Фермерського господарства «Колос», в якому заявила позовні вимоги про витребування з чужого незаконного володіння Фермерського господарства «Колос» земельну ділянку з кадастровим номером 2121210100:07:011:0093, площею 1,000 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в місті Виноградів контур №215 (далі – земельна ділянка), на користь територіальної громади міста Виноградів в особі Виноградівської міської ради.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи визначено головуючого суддю Ремецькі О.Ф., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.07.2025.
Процесуальні дії у справі
11.07.2025 суддя Господарського суду Закарпатської області Ремецькі О.Ф. постановила ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, а також вирішила розгляд справи №907/761/25 здійснювати у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі № 907/761/25 на 12.08.2025.
15.07.2025 через систему «Електронний суд ЄСІТС» надійшла заява Фермерського господарства «Колос» щодо невідповідності позовної заяви вимогам ст.ст.162 і 164 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) від 15.07.2025.
16.07.2025 представником позивача – адвокатом Суязовою Г.В. через систему «Електронний суд» подано клопотання, в якому надаються заперечення на доводи заяви Фермерського господарства «Колос» щодо невідповідності позовної заяви вимогам ст.ст.162 і 164 ГПК України від 15.07.2025.
18.07.2025 через систему «Електронний суд ЄСІТС» надійшла заява Фермерського господарства «Колос» від 18.07.2025 про відвід головуючої у справі – судді Ремецькі О.Ф.
Ухвалою суду від 21.07.2025 заяву представника фермерського господарства «Колос» про відвід судді Ремецькі О.Ф. у справі №907/761/25 визнано необґрунтованою, задоволено самовідвід судді Ремецькі О.Ф. від розгляду справи №907/761/25.
21.07.2025 через систему «Електронний суд ЄСІТС» надійшов відзив на позовну заяву від 18.07.2021 (зареєстрований за вхідним №02.3.1-02/6565/25), поданий Фермерським господарством «Колос», у якому наведено клопотання про витребування від Виноградівського районного суду матеріали цивільної справи №299/3439/16.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи визначено головуючого суддю Сисина С.В., що підтверджується протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.07.2025.
Згідно з ухвалою від 23.07.2025 суддею Сисином С.В. прийнято до розгляду справу №907/761/25; вирішено підготовче провадження у справі розпочати спочатку; призначено підготовче засідання на 18.08.2025; сторонам встановлено строки на подачу заяв по суті справи.
29.07.2025 через систему «Електронний суд ЄСІТС» від представника позивача – адвоката Суязової Г.В. надійшла відповідь на відзив від 28.07.2025 (зареєстрована за вх. №02.3.1-02/6733/25).
30.07.2025 через систему «Електронний суд ЄСІТС» надійшло заперечення на відповідь на відзив Фермерського господарства «Колос» від 30.07.2025 (зареєстроване за вхідним №02.3.1-02/6763/25).
Під час підготовчого засідання 18.08.2025 суд розглянув клопотання Фермерського господарства «Колос», наведене у відзиві на позовну заяву від 18.07.2021, про витребування від Виноградівського районного суду матеріалів цивільної справи №299/3439/16, яке у судовому засіданні підтримав представник відповідача і проти задоволення якого заперечила представник позивача. Врахувавши, що матеріали судової цивільної справи не є доказом у розумінні вимог ст.73 ГПК України; клопотання відповідача подане без дотримання вимог ст.81 ГПК України; судові рішення у справі №299/3439/16 долучені до матеріалів справи, яка перебуває у провадженні господарського суду, а суд та інші учасники справи не позбавлені можливості ознайомитися із наявними судовими рішення у справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень, суд згідно ухвали, постановленої без оформлення окремим документом та занесеної до протоколу судового засідання, постановив: відмовити у задоволенні клопотання Фермерського господарства «Колос», наведеного у відзиві на позовну заяву від 18.07.2021, про витребування від Виноградівського районного суду матеріалів цивільної справи №299/3439/16.
Згідно ухвали суду від 19.08.2025 закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті на 22.09.2025. 
19.09.2025 на адресу суду від представника позивача – адвоката Суязової Г.В. надійшла заява від 18.09.2025 (зареєстрована за вх. №02.3.1-02/8166/25), згідно з якою до матеріалів справи повторно долучені у паперовому вигляді копії виписки з протоколу №5 та відповіді на адвокатський запит від Виноградівської районної державної адміністрації від 23.10.2017 №03-22/2343, враховуючи, що такі документи були долучені до матеріалів справи в електронному вигляду через систему «Електронний суд» згідно відповіді на відзив від 28.07.2025. 
Враховуючи тимчасову непрацездатність судді Сисина С.В. 22.09.2025, суд згідно з ухвалою від 26.09.2025 призначив справу до розгляду по суті на 13.10.2025.
У судовому засіданні 13.10.2025 під час розгляду справи по суті суд заслухав вступні слова представників позивача та відповідача, після чого представник відповідача заявив усне клопотання про оголошення перерви в судовому засіданні з метою підготовки до дослідження письмових доказів. Представник позивача – не заперечила проти оголошення перерви в судовому засіданні.
Згідно ухвали від 13.10.2025 суд задовольнив клопотання представника відповідача про оголошення перерви в судовому засіданні та оголосив перерву в судовому засіданні до 17.11.2025.
17.11.2025 через систему «Електронний суд ЄСІТС» від Фермерського господарства «Колос» надійшла заява від 16.11.2025 (зареєстрована за вх. №02.3.1-02/9947/25), в якій відповідач просить відкласти розгляд справи, призначений на 17.11.2025 через неможливість керівнику відповідача прибути в судове засідання. 
Згідно з ухвалою від 17.11.2025 суд визнав неповажними причини неявки у судове засідання, призначене на 17.11.2025, представника відповідача; відмовив у задоволенні заяви від 16.11.2025 про відкладення судового засідання відповідача та відклав з ініціативи суду судове засідання на 21.01.2026.
20.01.2026 через систему «Електронний суд ЄСІТС» від представника позивача – адвоката Суязової Г.В. надійшло клопотання від 19.01.2026 (зареєстроване за вх.№02.3.1-02/376/26) про відкладення (перенесення) розгляду справи, згідно з яким вона просить визнати поважними причини неявки представника позивача у судове засідання, яке призначене на 21.01.2026, судове засідання відкласти на інший день, про що повідомити сторін завчасно. Дане клопотання представник позивача обґрунтовує тим, що вона не має змоги з`явитися у судове засідання у зв`язку із її тимчасовою втратою працездатності, що підтверджено долученими до клопотання документами.
Згідно ухвали від 21.01.2026 задоволено клопотання представника позивача – адвоката Суязової Г.В. від 19.01.2026 про відкладення розгляду справи; наступне судове засідання призначене на 26.02.2026.
26.02.2026 у судовому засіданні судом заслухано виступи з промовами (заключним словом) учасників справи, після чого відповідно до ст. 219 ГПК України суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення, повідомивши дату та час його проголошення 27.02.2026.
Згідно з ч.1 ст. 240 ГПК України рішення суду (повне або скорочене) проголошується у судовому засіданні, яким завершується розгляд справи, публічно, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
На підставі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, суд ухвалив рішення, вступна та резолютивна частини якого були проголошені 27.02.2026 у повідомлений судом 26,02.2026 у судовому засіданні час. 
Відповідно до ч. 5 ст. 240 ГПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).
Стислий виклад позицій учасників процесу
Суть спору за позицією позивача
У позовній заяві Виноградівська міська рада Закарпатської області (далі – позивач, міська рада) зазначає, що вона, здійснюючи представництво інтересів територіальної громади, вживаючи заходів для захисту права комунальної власності, стверджує, що Фермерське господарство «Колос» (далі – відповідач, ФГ «Колос», фермерське господарство) не є правонаступником Колективного сільськогосподарського підприємства « 8 березня» (далі – КСГП « 8 березня»), якому Виноградівською районною радою народних депутатів 29.11.1996 було видано державний акт на право колективної власності на землю серії ІІ-ЗК №000054 (далі – державний акт).
З посиланням на такі обставини, зазначаючи, що спірна земельна ділянка із 01.01.2019 належить до комунальної власності на підставі рішення 16-ої сесії 23-го скликання Виноградівської міської ради від 21.03.2001 «Про інвентаризацію земель КСГП « 8 березня» та відповідно до п. 21 Розділу X «Перехідні положення Земельного кодексу України» (в редакції Закону України від 10.07.2018 № 2498-VII, що набрав чинності з 01.01.2019); стверджуючи, що ФГ «Колос» є недобросовісним набувачем права власності на земельну ділянку; позивач вказує, що 23.12.2021 за відповідачем незаконно зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку і така реєстрація неправомірно здійснена на підставі наступних документів, що вбачається із долученої до позовної заяви інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.07.2025 №434169880: державного акту на право колективної власності КСГП « 8 Березня» на землю серії ІІ-ЗК №000054 від 29.11.1996; рішення Верховного Суду України від 06.11.2019 та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 10.07.2017 у справі №299/3439/16-ц; протоколу №7 зборів уповноважених колективного сільськогосподарського підприємства « 8 Березня» від 30.12.1998 і статуту ФГ «Колос».
Позивач звертає увагу, що в інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.07.2025 №434169880 вказані додаткові відомості щодо реєстрації за відповідачем 23.12.2021 права власності на спірну земельну ділянку, а саме: зазначено, що рішенням суду визнано за Фермерським господарством «Колос» право власності на вказану земельну ділянку відповідно до Державного акту на право колективної власності на землю серії ІІ-ЗК № 000054 від 29.11.1996.
Так як з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.07.2025 №434169880 вбачається, що підставою визнання за відповідачем права власності на земельну ділянку вказані судові рішення у справі №299/3439/16-ц Верховного Суду України – від 06.11.2019 та апеляційного суду Закарпатської області – від 10.07.2017; а у додаткових відомостях зазначено, що суд визнав за фермерським господарством право власності на земельну ділянку відповідно до державного акту на право колективної власності на землю, то щодо цього міська рада наголошує, що зі змісту означених рішень, навпаки, встановлено, що у задоволенні вимог ФГ «Колос» про визнання за ним права власності на земельну ділянку було відмовлено. 
Обґрунтовуючи свої доводи, що ФГ «Колос» не є правонаступником КСГП « 8 березня», Виноградівська міська рада наголошує, що подані державному реєстратору інші документи (крім судових рішень у справі №299/3439/16-ц), а саме: протокол №7 зборів уповноважених колективного сільськогосподарського підприємства « 8 Березня» від 30.12.1998 і статут ФГ «Колос» не підтверджують таке правонаступництво.
Так, згідно доводів Виноградівської міської ради, у статуті ФГ «Колос» (у його первинній редакції за 2000 рік), а саме: у п. 1.1. зазначено, що ФГ «Колос» є правонаступником КСГП « 8-Березня», однак надалі у п.3.1 статуту вказано, що засновником фермерського господарства є громадянин України ОСОБА_1 . Отже, КСГП « 8 Березня» та його члени не були засновниками ФГ «Колос», а з первинної редакції статуту відповідача встановлено, що фермерське господарство створене за рішенням фізичної особи.
Позивач вказує, що протокол №7 зборів уповноважених КСГП « 8 Березня» від 30.12.1998 не містить положень щодо зміни організаційно-правової форми КСГП « 8 березня» на ФГ «Колос», а, навпаки, такий протокол містить вказівку зняти з реєстрації КСГП « 8 березня», що вказує про те, що прийняте рішення свідчить про намір припинити діяльність, а не здійснити зміну організаційно-правової форми. У рішенні, яке оформлене протоколом №7 від 30.12.1998, вказано, що воно прийняте зборами уповноважених, однак у п.11.2 статуту КГСП зазначено, що вищим органом управління підприємством є загальні збори, а у п.13.1. статуту вказано, що ліквідація та реорганізація (злиття, приєднання поділ, виділення) перетворення підприємства проводиться рішенням загальних зборів його членів чи за рішенням суду або арбітражного суду, а, отже, рішення про реорганізацію КСГП « 8 березня» мало прийматись не зборами уповноважених, а всіма членами КСГП. З наведеного вбачається, що рішення, прийняті цими зборами і оформлені протоколом № 7 від 30.12.1998, є неправомірними. 
Позивач звертає увагу на відсутність роздільного акту (балансу), яким би майно передавалося новоствореному фермерському господарству «Колос», що вбачається із долученої до позовної заяви довідки, виданої 07.06.2001 Управлінням сільського господарства і продовольства Виноградівської райдержадміністрації, про те, що після розпаювання КСГП « 8-ме березня» при організації фермерського господарства «Колос» в червні 2020 року передаточного балансу не складали.
З посиланням на ст. 37 Цивільного кодексу УРСР, яка передбачала, що юридична особа припиняється шляхом ліквідації або реорганізації (злиття, поділу або приєднання), позивач наголошує, що з поданих відповідачем для здійснення державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку документів вбачалося, що КСГП « 8 Березня» було припинене, що свідчить про те, що відповідач, діючи недобросовісно, зареєстрував за собою право власності на земельну ділянку на основі припиненого права колективної власності.
З посиланням на правову позицію Великої Палати Верховного суду України щодо створення фермерського господарства (постанова від 15.05.2019 у справі №693/267/18-ц), з посиланням на норми Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» у редакції, чинній на момент припинення КСГП « 8 березня» позивач звертає увагу суду, що жодним нормативно правовим актом, дійсним у 1998-2000 роках не передбачено, що КСГП може здійснити зміну організаційно-правової форми у фермерське господарства, а означений закон чітко встановлював процедуру створення фермерського господарства як нового окремого суб`єкта з рядом вимог до процедури створення та передумов створення, які не передбачають можливості створення фермерського господарства як суб`єкта господарювання, утвореного внаслідок зміни організаційно-правової форми КСГП. 
Отже, на переконання позивача, ФГ «Колос» безпідставно вважає, що спірна земельна ділянка належить йому як правонаступнику КСГП « 8 березня». 
Крім цього, з урахуванням своєї позиції про правонаступництво КСГП « 8 Березня», відповідач звертався до суду із позовними вимогами до Виноградівської міської ради та ОСОБА_2 про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування про передачу спірної земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_2 і визнання права власності на земельну ділянку за ФГ «Колос» (справа №299/3439/16-ц). За результатами розгляду справи суд вирішив скасувати рішення Виноградівської міської ради про передачу спірної земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_2 , однак у решті позову ФГ «Колос» було відмовлено. 
Під час розгляду справи №299/3439/16-ц, як і під час подачі даного позову до відповідача у справі №907/761/25, Виноградівська міська рада стверджувала, що спірна земельна ділянка належить до земель комунальної власності на підставі рішення 16-ої сесії 23-го скликання Виноградівської міської ради від 21.03.2001 року «Про інвентаризацію земель КСГП « 8 березня» та відповідно до п. 21 Розділу X «Перехідні положення Земельного кодексу України» (в редакції Закону України від 10.07.2018 № 2498-VII, що набрав чинності з 01.01.2019). 
Рішення Виноградівської міської ради від 21.03.2001 «Про інвентаризацію земель КСГП « 8 березня» також було предметом судового розгляду у справі №907/525/18 та за результатом касаційного розгляду справи згідно постанови Верховного Суду від 13.10.2020 у задоволенні позовних вимог ФГ «Колос» про визнання незаконним і скасування рішення міської ради від 21.03.2001 "Про інвентаризацію земель КСГП "8 Березня" було відмовлено.
Отже, на переконання позивача, спірна земельна ділянка після скасування на підставі рішення апеляційного суду Закарпатської області від 10.07.2017 у справі № 299/3439/16-ц рішення Виноградівської міської ради № 33 від 24.12.2015 про передачу земельної ділянки ОСОБА_2 , мала б повернутися у комунальну власність. Однак, відповідач неправомірно, на підставі вже не діючого державного акту, неправомірно вважаючи себе правонаступником КСГП « 8 Березня», зареєстрував за собою право власності на земельну ділянку, яка належить позивачу. 
Крім цього, позивач посилається на ст.22 Земельного кодексу України (у редакції чинній на момент виникнення нібито правонаступництва відповідача за КСГП « 8 березня»), яка регулювала питання виникнення та оформлення права власності на земельну ділянки та передбачала, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Отже, якщо позивач – ФГ «Колос» стверджує, що право власності на спірну земельну ділянку належить йому як правонаступнику КСГП « 8 березня», то відповідно до ст. 22 ЗК України (чинної на момент створення ФГ «Колос»), в останнього право власності на земельну ділянку могло виникнути лише після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання відповідного державного акта. Натомість під час державної реєстрації права власності на об`єкт спору ФГ «Колос» не надав державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий відповідачу, а, отже, не надав жодних доказів, які б підтверджували виникнення у нього права власності на земельну ділянку. 
З урахуванням таких обставин справи, з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 у справі № 907/29/19, позивач вважає, що земельна ділянка з кадастровим номером 2121210100:07:011:0093 підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння від недобросовісного набувача ФГ «Колос» на користь територіальної громади міста Виноградів в особі Виноградівської міської ради. 
Позиція відповідача
У відзиві на позовну заяву від 18.07.2025 ФГ «Колос» не погоджується повністю з позовними вимогами та мотивами позовної заяви міської ради про витребування земельної ділянки, вважає доводи позивача надуманими, безпідставними та такими що мають на меті повторний безпідставний перегляд судового рішення по справі №299/3439/16, що вже вступило в законну силу та було переглянуто неодноразово Верховним Судом, в рамках нової справи шляхом подачі нового позову.
Заперечуючи доводи позивача, ФГ «Колос» у відзиві на позовну заяву стверджує, що підстави позову Виноградівської міської ради по даній справі №907/761/25 були предметом дослідження судами всіх інстанцій по справі №299/3439/16, у тому числі і позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 01.09.2020 по справі №907/29/19 та посилання на п.21 Розділу X “Перехідні положення Земельного кодексу України” (в редакції Закону України від 10.07.2018 № 2498-VII, що набрав чинності з 01.01.2019) при перегляді справи №299/3439/16 по заяві за нововиявленими обставинами. Такі обставини вказують на преюдиційність у даній справі судових рішень у справі №299/3439/16 та відсутність підстав для задоволення позовних вимог. 
На переконання фермерського господарства, всі підстави позову по справі №907/761/25 були предметом дослідження судами по справі №299/3439/16, в якій суди всіх інстанцій дійшли до висновку про відсутність прав Виноградівської міської ради щодо земельної ділянки з кадастровим номером 2121210100:07:011:0093, площею 1 га та належності цієї ділянки на праві власності саме ФГ «Колос» відповідно до Державного акту на право колективної власності на землю від 29.11.1996року серії ІІ-ЗК №000054
На думку відповідача, є нікчемним та відтак є неналежним доказом рішення Виноградівської міської ради від 21.03.2001 «Про інвентаризацію земель КСГП « 8-березня», в якому зазначено, що підставою прийняття даного рішення є матеріали розпаювання земель КСГП « 8 Березня» та інвентаризації земель, та посилання на ст.ст.10, 80 Земельного кодексу України, з урахуванням яких сесія міської ради вирішила: всі землі, що не ввійшли в схему паювання КСГП « 8-Березня», перевести в землі запасу міської ради. На запит ФГ «Колос» до архівного відділу Виноградівської РДА, Держгеокадастру Виноградівського району, де на даний час зберігається оригінал даного рішення і де повинні були б зберігатися матеріали, які були підставою прийняття даного рішення, ФГ «Колос» отримало відповідь, що документи та матеріали, на підставі яких було прийнято дане рішення, в матеріалах 16 сесії 23 скликання Виноградівської міської ради від 21.03.200 відсутні, а також відсутні матеріали інвентаризації земель КСГП « 8 Березня», оскільки така інвентаризація ніколи не проводилася. 
Щодо цього, фермерське господарство наголошує, що рішенням Закарпатського апеляційного суду від 10.07.2017, ухваленим у справі №299/3439/16-ц та постановою Верховного Суду по цій же справі від 06.11.2019 року дано юридичну оцінку рішенню 16 сесії 23 скликання Виноградівської міської ради від 21.03.2001 з огляду на визнання його неналежним доказом на підтвердження виникнення права власності на землю у Виноградівської міської ради з моменту його прийняття у зв`язку з відсутністю документів на підставі яких воно прийнято та перевищенням повноважень радою при прийнятті цього рішення. 
Отже, з огляду на зазначене, ФГ «Колос» стверджує, що Виноградівська міська рада не могла набути права власності на майно належне іншій юридичній особі, тобто відповідачу, а відтак позивач не є власником землі колишнього КСГП « 8 Березня», яка була передана 26.06.2000 ФГ «Колос» і який є законним власником землі, що і підтверджується чинним державним актом про право колективної власності на землю.
Згідно доводів відповідача п. 21 Розділу X “Перехідні положення Земельного кодексу України” (в редакції Закону України від 10.07.2018 № 2498-VII, що набрав чинності з 01.01.2019) не застосовується, оскільки КСГП « 8 березня» не припинило свою діяльність.
Як стверджує відповідач, власник земельних ділянок КСГП « 8 Березня» розпорядилося своїм правом власності і передало своє майно (земельні ділянки) саме ФГ «Колос», яке у свою чергу стало добросовісним набувачем майна з 26.06.2000 року. Жодна земельна ділянка не передана Виноградівській міській раді саме власником землі - КСГП « 8 Березня»
За таких обставин, відповідач стверджує, що ФГ «Колос» є належним правонаступником КСГП « 8 березня», що стверджується зокрема фактом виконання боргових зобов`язань, а також рішеннями загальних зборів (зборів уповноважених) КСГП « 8 Березня» протокол №5 від 10.03.1998, протокол №6 від 17.08.1998 та протокол №7 від 30.12.1998.
Відтак всі рішення, прийняті за час діяльності КСГП « 8 Березня» зборами уповноважених КСГП – є чинними і прийнятими у відповідності до вимог Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» та статуту КСГП « 8 Березня»
Відповідач з посиланням на указ Президента України №720/95 від 8.08.1995 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» та указ Президента України №1529/99 від 03.12.1999 зазначає про здійснене реформування КСГП шляхом створення на його основі приватних (приватно-орендних) підприємств, селянських (фермерських) господарств, товариств, сільськогосподарських кооперативів, господарських інших суб`єктів господарювання, заснованих на приватній власності. Відповідач наголошує, що як видно з тексту указу Президента України №1529/99 від 03.12.1999, то він не містить положень пов`язаних із недопущенням правонаступництва за правами і обов`язками колективних сільськогосподарських підприємств на фермерські господарства.
Отже, рішення про перетворення КСГП « 8 Березня» у ФГ «Колос» було прийнято на загальних зборах КСГП « 8 Березня» і оформлено протоколом №5 загальних зборів (зборів уповноважених) КСГП « 8 Березня» від 10 березня 1998 року (загальна кількість присутніх на зборах уповноважених членів КСГП становить 779 чоловік, з яких присутні на зборах 471 чоловік).
Відповідач зазначає, що на підставі статті 8 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство», статуту КСГП «8 Березня», рішення загальних зборів КСГП Березня», оформлені протоколом №5 від 10.03.1998 та протоколом №7 від 30.12.1998, згідно акта прийому передачі залишкових матеріальних цінностей (земельних ресурсів) КСГП « 8 Березня», ФГ «Колос» 26 червня 2000 року було передано земельні ділянки, які належали на праві колективної власності на землю КСГП « 8 Березня», посвідчені державним актом на право колективної власності на землю від 29.11.1996 серії ІІ-ЗК №000054, і не були розпайовані в зв`язку з тим, що не підлягали розпаюванню відповідно до законодавства.
Оскільки, КСГП « 8 Березня» не припинило свою діяльність, а перетворилося у правонаступника ФГ «Колос» із переходом всіх прав і обов`язків (майнових та земельних), було змінено форму власності підприємства у приватну, відтак земля набула статусу приватної форми власності. 
Відповідач вважає, що всі вище наведені факти та докази в своїй сукупності підтверджують дотримання вимог законодавства в процесі реформування КСГП « 8 Березня» і перетворення у ФГ «Колос». Оскільки на підприємство правонаступник покладаються як права так і обов`язки реорганізованого підприємства, то саме ФГ «Колос» проведено погашення всієї заборгованості, яка була у КСГП « 8 Березня» і була передана, як підприємству правонаступнику ФГ «Колос» перед ДПІ у Виноградівському районі Закарпатської області, Виноградівським районним відділом пенсійного фонду України в Закарпатській області, управлінням державної казначейської служби України у Виноградівському районі, ВАТ ЕК «Закарпаттяобленерго», по заробітній платі перед колишніми працівниками КСГП « 8 Березня» (в частині по виконанню рішень судів), ВАТ «Виноградівський комбінат хлібопродуктів», радгосп «Виноградівський», СП «Ніко», КП Виноградівське БТІ. 
Отже, на переконання відповідача, до ФГ «Колос» перейшли всі права і обов`язки КСГП « 8 Березня», в тому числі і право власності на землю. Дана обставина визнана судом у рішенні від 10.07.2017, залишеним в силі згідно з постановою Верховного суду від 06.11.2019 року у справі №299/3439/16 і таке рішення чинне до сьогоднішнього дня. 
Більше цього, надані на розгляд суду в якості доказів державний акт колективної власності на землю серії ІІ-ЗК №000054 від 29.11.1996 року та акти прийому-передачі майна та земельних ресурсів від КСГП « 8 Березня» до ФГ «Колос» складені в процесі перетворення КСГП « 8 Березня» у ФГ «Колос» є належними доказами на підтвердження переходу права на майно та землю до ФГ «Колос».
Відповідач стверджує, що ФГ «Колос» з 2000 року є добросовісним набувачем і власником земельної ділянки з кадастровим номером 2121210100:07:011:0093, що підтверджено судовими рішеннями по справі №299/3439/16, які є чинними до сьогоднішнього дня.
Доводи, викладені сторонами в інших заявах по суті справи
У відповіді на відзив від 28.07.2025, позивач заперечує твердження відповідача про те, що доводи позовної заяви у даній справі були предметом розгляду справи №299/3439/16 та щодо цього зазначає, що об`єктом спору у справі №299/3439/16 виступала та сама земельна ділянка, яка є об`єктом даного спору. Однак, в даній справі позивач стверджує, що ФГ «Колос» не могло зареєструвати за собою право власності на спірний об`єкт, позаяк державний акт на право колективної власності втратив чинність у 2019 році. Тобто, згідно тверджень міської ради події, якими орган місцевого самоврядування обґрунтовує свої позовні вимоги, мали місце вже після прийняття судового рішення у справі №299/3439/16, рішення по суті спору у якій судом першої інстанції було прийняте 06.03.2017, а під час перегляду даної справи в суді апеляційної та касаційної інстанцій надавалась оцінка саме законності судового рішення суду першої інстанції станом на день ухвалення рішення Виноградівським районним судом Закарпатської області, тобто станом на 06.03.2017. 
З приводу перегляду рішення апеляційного суду в справі №299/3439/16 за нововиявленими обставинами, то, відмовляючи у задоволенні відповідної заяви у справі №299/3439/16, суди вважали, що підстави, вказані у такій заяві не є нововиявленими. Тобто правова оцінка надавалась наявності або відсутності нововиявлених обставин, а не доводам, які серед іншого були вказані у заявах у справі №299/3439/16. 
Позивач наголошує, що жодне із рішень, на які вказує відповідач, не має преюдиційного значення, оскільки у судових рішеннях відсутні обставини щодо правомірності оформлення за ФГ «Колос» земельної ділянки у 2021 році, а тому неправильним буде застосування судами норми процесуального права в частині використання преюдиції.
Щодо рішення Виноградівської міської ради від 21.03.2001 «Про інвентаризацію земель КСГП « 8 березня», то позивач наголошує, що таке рішення було безпосередньо предметом дослідження у справі №907/525/18 та підстав для визнання його не законним судом встановлено не було. Доказів того, що вказане рішення скасоване – відповідачем суду не надано, а посилання на правову оцінку даного доказу в іншій справі також не є належним підтвердженням доводу про те, що рішення Виноградівської міської ради не є належним доказом у даній справі. Більше того, оцінка рішення про інвентаризацію земель здійснювалась в рамках іншої справи вже після розгляду справи №299/3439/16.
У відповіді на відзив позивач зазначає, що положення статуту ФГ «Колос», матеріали реєстраційної справи, положення статуту КСГП « 8 березня», відсутність реєстрації суперечливих протоколів, як те передбачалось чинним законодавством, свідчать про те, що відповідач не є правонаступником КСГП « 8 Березня», а також, оскільки державний акт втратив свою дію 01.01.2019, то відповідач не мав жодного права реєструвати за собою право власності на земельну ділянку. 
Позивач не погоджується з твердженнями відповідача, що останній є належним правонаступником і що такі обставини підтверджуються, зокрема протоколом №5 від 10.03.1998 загальних зборів (зборів уповноважених) КСГП « 8 Березня». Міська рада наголошує, що пунктом 13.1 статуту КСГП передбачено, що ліквідація та реорганізація (злиття, приєднання поділ, виділення) перетворення підприємства проводиться рішенням загальних зборів його членів чи за рішенням суду або арбітражного суду, а не зборами уповноважених. Надавши протокол №5, ФГ «Колос» стверджує, що саме 10 березня 1998 року КСГП « 8 березня» прийняло рішення змінити організаційно-правову форму на фермерське господарство «Колос». 
Згідно тверджень позивача, якщо таким протоколом вирішується змінити організаційно-правову форму КСГП, то такий протокол мав би міститись в реєстраційній справі, адже саме він слугував би підставою для внесення змін про юридичну особу. 
Щодо цього, позивач наголошує, що протокол №5 від 10.03.1998, який наданий відповідачем, не подавався до органу державної реєстрації, навіть при реєстрації права власності на земельну ділянку, яка є об`єктом даного спору, а тому такий не мав юридичних наслідків. 
Позивач наголошує, що протокол №5 від 10.03.1998 відсутній в матеріалах реєстраційної справи як КСГП « 8 березня», так і ФГ «Колос», що вбачається із долучених міською радою документів до відповіді на відзив. 
Окремо позивач звертає увагу, що ФГ «Колос» під час розгляду справи №807/1294/17 (предметом оскарження був факт правонаступництва) долучило копію аркушу газети «Новини Виноградівщини» від 23.02.1999 (копія такого ж аркуша газети долучена до відповіді на відзив), в якій міститься оголошення наступного змісту: «ЛІКВІДУЄТЬСЯ. У зв`язку із реорганізацією КСГП « 8 березня» рішенням зборів уповноважених від 30 грудня 1998 року господарство ліквідовується. Всі претензії щодо кредиторської заборгованості приймаються протягом місяця з дня опублікування цього оголошення. Адреса: м.Виноградів, вул.Станційна». Дата виходу номеру 23 лютого 1999 року. Тобто, якщо припустити що рішення про ліквідацію приймалося, то таке було прийняте виключно 30.12.1998. 
З метою отримання інформації про наявні в архівному відділі протоколи загальних зборів та зборів уповноважених, зокрема протоколу від 30.12.1998 року при підготовці позовної заяви до Закарпатського окружного адміністративного суду в справі №807/1294/17 щодо факту правонаступництва ФГ «Колос» за КСГП « 8 березня» представником міської ради здійснювався збір доказів та відповідно було подано адвокатський запит в архівний відділ Виноградівської РДА, на який 02.10.2017 Виноградівська районна державна адміністрація надала відповідь, зазначивши, що в документах КСГП « 8-Березня», які передані на державне зберігання в архівний відділ Виноградівської районної державної адміністрації, протокол загальних зборів КСГП « 8 березня» за грудень 1998 року відсутній. 
Отже, на переконання позивача, наявні в матеріалах справи докази в своїй сукупності свідчать про відсутність факту правонаступництва ФГ «Колос» за КСГП « 8 березня», адже жодна норма законодавства не передбачала право створення фермерського господарства іншою юридичною особою, отже здійснення реорганізації КСГП у ФГ «Колос» було неможливим. 
На думку позивача, відповідач діяв недобросовісно, оскільки також надав державному реєстратору рішення у справі №299/3439/16, яким нібито підтверджується набуття ним права власності на земельну ділянку. Однак дане рішення підлягало виконанню лише в частині скасування реєстрації права власності на ділянку за ОСОБА_2 . 
Більше цього, на час реєстрації за відповідачем права власності на спірну земельну ділянку – 23.12.2021 відповідачу не могло не бути відомо про спір у справі №907/29/19, у якій Фермерське господарство «Колос» виступало позивачем і зверталося із позовом до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області про визнання незаконним та скасування рішення про реєстрацію права власності на земельні ділянки. У даній справі Велика Палата Верховного Суду встановила, що з аналізу всіх доказів касаційний суд дійшов висновку що ФГ «Колос» не є правонаступником КСГП « 8 березня» і не є власником земельних ділянок, які були у колективній власності КСГП. Факт створення фермерського господарства «Колос» як новоствореної юридичної особи, підтверджується статутом, який затверджений ОСОБА_1 та в положеннях якого вказується, що засновником виступає громадянин України ОСОБА_1 .. Відповідно у випадку правонаступництва за КСГП « 8 Березня» засновником юридичної особи мало б бути вказано саме КСГП « 8 Березня». Відповідачу ФГ «Колос» як учаснику справи було відомо про те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01.09.2020 у справі №907/29/19 встановила неможливість факту правонаступництва фермерського господарства за КСГП « 8 Березняч», а тому відповідач при подачі документів для реєстрації за ним права власності на спірну земельну ділянку діяв недобросовісно. 
Таким чином, спірна земельна ділянка з кадастровим номером 2121210100:07:011:0093 із 01.01.2019 року є комунальною власністю територіальної громади Виноградівської міської ради, а тому відповідач діяв недобросовісно, зареєструвавши за собою право власності на земельну ділянку на основі припиненого права колективної власності, тому майно вибуло до ФГ «Колос» незаконно, без правової підстави.
У запереченні на відповідь на відзив від 30.07.2025 відповідач зазначає, що вимоги і мотиви, наведені в позовній заяві позивачем, є безпідставними та такими, що мають на меті повторний безпідставний перегляд судового рішення у справі №299/3439/16, що вже вступило в законну силу та було переглянуто неодноразово Верховним Судом. 
Відповідач наголошує, що державний акт колективної власності на землю серії ІІ-ЗК №000054 від 29.11.1996 та акти прийому-передачі майна та земельних ресурсів від КСГП «8 Березня» до ФГ «Колос», складені в процесі перетворення КСГП « 8 Березня» у ФГ «Колос», є належними доказами на підтвердження переходу права на майно та землю до ФГ «Колос», а КСГП « 8 Березня» прийняло рішення щодо земель, які не підлягають паюванню і не розпайовані, передавши ці землі ФГ «Колос», який є власником цих земель з 26.06.2000, що підтверджено рішеннями судів у справі №299/3439/16 щодо земельної ділянки з кадастровим номером 2121210100:07:011:0093. 
Щодо відповіді на адвокатський запит з архівного відділу Виноградівської районної державної адміністрації про відсутність протоколу загальних зборів КСГП « 8 березня» за грудень 1998 року, то відповідач зазначає, що він не в змозі давати оцінку діям посадових осіб Виноградівської РДА, які приймали рішення щодо місця зберігання протоколів зборів як Радгоспу « 8 Березня» так і КСГП « 8 Березня». 
У запереченні на відповідь на відзив ФГ «Колос» заперечує підставність позовних вимог міської ради з посиланням на п. 21 Розділу X Перехідні положення Земельного кодексу України (в редакції Закону України від 10.07.2018 №2498-VII, що набрав чинності з 01.01.2019), так як зазначає про незастосування норм даного закону до спірних правовідносин, оскільки відповідач є власником земельної ділянки з кадастровим номером 2121210100:07:011:0093 ще з 26.06.2000, що підтверджено рішеннями судів у справі №299/3439/16, а також з урахуванням, що КСГП « 8 Березня» не припинено, а реорганізовано шляхом перетворення у ФГ «Колос» та позивач не надав жодного доказу на підтвердження факту саме ліквідації юридичної особи КСГП « 8 Березня». Так як земельна ділянка з кадастровим номером 2121210100:07:011:0093 з 26.06.2000 перебуває у приватній власності ФГ «Колос», а норми Закону України від 10.07.2018 №2498-VII набрали чинності з 01.01.2019, то такий Закон застосовується до усіх земельних ділянок, окрім земельних ділянок, що є у приватній власності. Відтак, позивачем не доведено наявне у нього право власності щодо земельної ділянки, що є предметом спору, не спростовано, що ФГ «Колос» є саме добросовісним набувачем і власником земельної ділянки, що підтверджено чинним судовим рішенням. Відповідач стверджує, що заявлені позовні вимоги про витребування земельної ділянки від недобросовісного набувача ФГ «Колос» задоволенню не підлягають і просить суд у задоволенні вимог позивача відмовити повністю.
Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин
З листа Виноградівського районного управління юстиції в Закарпатській області від 01.08.2015 № 09-11/583 та листа Виноградівської районної державної адміністрації від 06.02.2012 № 01-09/248 (долучених до відзиву на позовну заяву) встановлено, що на підставі договору безоплатної передачі державного майна радгоспу « 8 Березня» від 15.10.1996 представництво Фонду державного майна у Виноградівському районі передало товариству покупців радгоспу « 8 Березня» цілісний майновий комплекс.
Згідно ст.6 Закону України «Про особливості приватизації майна в агропромисловому комплексі» безоплатна передача частки державного майна в процесі приватизації радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств проводилася при перетворенні у колективні сільськогосподарські підприємства або у відкриті акціонерні товариства. 
Враховуючи такі приписи Закону України «Про особливості приватизації майна в агропромисловому комплексі» та умови договору від 15.10.1996 (п.4.2), згідно з якими в обов`язки товариства покупців входила обов`язкова державна реєстрація колективного сільськогосподарського підприємства в органах державної реєстрації, КСГП « 8 Березня», яке зареєстровано розпорядженням голови Виноградівської районної державної адміністрації 12.11.1996 за №679, було створено на базі майна колишнього радгоспу « 8 Березня».
Відповідно до державного акта на право колективної власності на землю, серія ІІ-ЗК №000054, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за № 1 та виданого 29 листопада 1996 року Виноградівською районною Радою народних депутатів Виноградівського району Закарпатської області КСГП « 8 Березня» у колективну власність було передано 1338,2 гектарів землі в межах згідно з планом. Землю передано у колективну власність для ведення сільського господарства.
Фермерське господарство «Колос» відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців (далі – ЄДР) є юридичною особою з ідентифікаційним кодом 03747509 (за яким раніше було зареєстровано КСГП « 8 Березня»), яке було створене 26 червня 2000 року. 
Відповідно до пункту 1.1 статуту ФГ «Колос», затвердженого його головою та зареєстрованого розпорядженням голови Виноградівської райдержадміністрації від 26 червня 2000 року № 331, господарство є самостійним господарюючим суб`єктом, який створений у відповідності із Законом України від 20 грудня 1991 року № 2009-XII «Про селянське (фермерське) господарство» (далі - Закон № 2009-XII) і є правонаступником КСГП « 8 Березня». Водночас у п.3.1 статуту вказано, що засновником фермерського господарства є громадянин України ОСОБА_1 .
За даними ЄДР у ньому відсутні відомості, про те що ФГ “Колос” є правонаступником КСГП 8 Березня.
Поряд з цим, у листі Виноградівського районного управління юстиції в Закарпатській області від 14.05.2015 № 01-09/24 (який долучений до відзиву на позовну заяву) зазначено, що Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців запроваджений з 01.07.2004. На момент припинення діяльності КСГП « 8 Березня», внесення до реєстру відповідних відомостей не було передбачено чинним законодавством України. Отже в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців відомості про дату державної реєстрації припинення діяльності КСГП « 8 Березня» відсутні.
У інформаційній довідці від 04.07.2025 №434169880 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна – земельної ділянки з кадастровим номером 2121210100:07:011:0093, площею 1,000 га, цільове призначення – для ведення особистого селянського господарства, контур №215, яка розташована в місті Виноградів Берегівського району Закарпатської області, зазначено про реєстрацію 23.12.2021 права власності на земельну ділянку Фермерського господарства «Колос». В інформаційній довідці зазначені такі документи, які були подані для державної реєстрації за відповідачем права власності на земельну ділянку: державний акт на право колективної власності КСГП « 8 Березня» на землю серії ІІ-ЗК №000054 від 29.11.1996; рішення Верховного Суду України від 06.11.2019 та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 10.07.2017 у справі №299/3439/16-ц; протокол №7 зборів уповноважених колективного сільськогосподарського підприємства « 8 Березня» від 30.12.1998 і статут ФГ «Колос». Одночасно в інформаційній довідці від 04.07.2025 №434169880 вказані додаткові відомості щодо реєстрації за відповідачем 23.12.2021 права власності на спірну земельну ділянку, а саме: зазначено, що рішенням суду визнано за Фермерським господарством «Колос» право власності на вказану земельну ділянку відповідно до державного акту на право колективної власності на землю серії ІІ-ЗК № 000054 від 29.11.1996.
Стверджуючи, що спірна земельна ділянка із 01.01.2019 належить до комунальної власності відповідно до п. 21 Розділу X «Перехідні положення Земельного кодексу України» (в редакції Закону України від 10.07.2018 № 2498-VII, що набрав чинності з 01.01.2019) і на підставі рішення 16-ої сесії 23-го скликання Виноградівської міської ради від 21.03.2001 «Про інвентаризацію земель КСГП « 8 березня»; стверджуючи, що відповідач не є правонаступником КСГП « 8 березня», якому Виноградівською районною радою народних депутатів 29.11.1996 було видано державний акт на право колективної власності на землю серії ІІ-ЗК № 000054 та неправомірно 23.12.2021 здійснив реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку, Виноградівська міська рада Закарпатської області згідно позовної заяви просить витребувати з чужого незаконного володіння Фермерського господарства «Колос» (як недобросовісного набувача) земельну ділянку з кадастровим номером 2121210100:07:011:0093, площею 1,000 га, яка належить територіальній громаді Виноградівської міської ради та є комунальною власністю.
Заперечуючи проти позовних вимог у справі, фермерське господарство вказує, що на підставі ст. 8 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство», статуту КСГП « 8 Березня», рішення загальних зборів КСГП Березня», які оформлені протоколом №5 від 10.03.1998 та протоколом №7 від 30.12.1998, згідно акта прийому передачі залишкових матеріальних цінностей (земельних ресурсів) КСГП « 8 Березня» ФГ «Колос» від 26 червня 2000 року, відповідачу було передано земельні ділянки, які належали на праві колективної власності на землю КСГП « 8 Березня», посвідчені державним актом на право колективної власності на землю від 29.11.1996 серії ІІ-ЗК №000054 і не були розпайовані. Отже, на переконання ФГ «Колос», воно є правонаступником КСГП « 8 Березня» та є відповідно добросовісним набувачем, що також підтверджується погашенням відповідачем як правонаступником КСГП всієї заборгованості, яка була у КСГП « 8 Березня» і була передана, як підприємству правонаступнику – ФГ «Колос».
Поряд з цим, відповідно до акта приймання-передачі залишкових матеріальних цінностей (земельних ресурсів) КСГП « 8 Березня» та ФГ «Колос» від 26 червня 2000 року, складеного на підставі рішення загальних зборів КСГП « 8 Березня» (протокол від 30 грудня 1998 року № 7), проведено приймання-передачу залишкових матеріальних цінностей (земельних ресурсів) з балансу КСГП « 8 Березня» на баланс ФГ «Колос» включно зі спірною земельною ділянкою, яка – згідно пояснень представника відповідача у судовому засіданні під час дослідження письмових матеріалів справи – зазначена у акті як «господарський двір огородної бригади площею 3га». 
На підставі вказаного протоколу було затверджено розподільчий (передаточний) баланс КСГП « 8-го Березня» від 30 грудня 1998 року (копія якого долучена до відзиву на позовну заяву).
Водночас, у довідці від 07 червня 2001 року за № 01-7/134, виданій управлінням сільського господарства та продовольства Виноградівської районної державної адміністрації (копія долучена до позовної заяви), зазначено, що у зв`язку із закінченням розпаювання КСГП « 8 Березня» в 1998 році 30 грудня, при організації ФГ «Колос» в червні 2000 року передаточного балансу не складали. 
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №195793826 від 09.01.2020, земельна ділянка з кадастровим номером 2121210100:07:011:0093 з 20.01.2016 перебувала у приватній власності ОСОБА_2 на підставі рішення Виноградівської міської ради Закарпатської області №33 від 24.12.2015. 
За результатами розгляду справи №299/3439/16-ц за зверненням ФГ «Колос» до суду із позовними вимогами до Виноградівської міської ради та ОСОБА_2 про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування про передачу спірної земельної ділянки у приватну власність гр. ОСОБА_2 і визнання права власності на земельну ділянку за ФГ «Колос», рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 10 липня 2017 року апеляційну скаргу ФГ «Колос» задоволено, рішення суду першої інстанції від 06 березня 2017 року про відмову в задоволенні позову скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову; визнано недійсним пп. 1 п. 1 рішення Виноградівської міської ради другої сесії сьомого скликання від 24 грудня 2015 року № 33, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 1 га (кадастровий номер 2121210100:07:011:0093) ОСОБА_2 та надано її у власність цьому громадянину; визнано за ФГ «Колос» право власності на вказану земельну ділянку відповідно до державного акту на право колективної власності на землю від 29 листопада 1996 року серії ІІ-ЗК № 000054.
Згідно з постановою Верховного Суду від 06.11.2019 у справі №299/3439/16-ц задоволено частково касаційні скарги Виноградівської міської ради Виноградівського району Закарпатської області та ОСОБА_2 ; рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 10 липня 2017 року в частині позовних вимог про визнання недійсним пп. 1 п. 1 рішення Виноградівської міської ради Закарпатської області залишено без змін: рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 06 березня 2017 року та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 10 липня 2017 року в частині позовних вимог фермерського господарства «Колос» про визнання за ним права власності на земельну ділянку скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову фермерського господарства «Колос» до Виноградівської міської ради Виноградівського району Закарпатської області, ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку. 
Водночас рішення 16-ої сесії 23-го скликання Виноградівської міської ради від 21.03.2001 року «Про інвентаризацію земель КСГП « 8 березня» було предметом судового розгляду у справі №907/525/18 за позовом ФГ «Колос» до Виноградівської міської ради, за результатом розгляду якої рішенням Господарського суду Закарпатської області від 21.05.2019, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 04.12.2019, позов задоволено повністю та визнано незаконним і скасовано рішення міськради від 21.03.2001 "Про інвентаризацію земель КСГП "8 Березня". 
Згідно з постановою Верховного Суду від 13.10.2020 у справі № 907/525/18 задоволено касаційну скаргу Виноградівської міської ради; скасовано рішення Господарського суду Закарпатської області від 21.05.2019 і постанову Західного апеляційного господарського суду від 04.12.2019 у справі № 907/525/18 та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.
При ухваленні постанови від 13.10.2020 у справі № 907/525/18 Верховним Судом було враховано постанову Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 у справі №907/29/19, так як ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.04.2020 касаційне провадження у справі № 907/525/18 зупинялося до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 907/29/19.
Щодо не долучення до позовної заяви документів, що підтверджують внесення Виноградівською міською радою на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, з урахуванням положень ч.5 ст.390 ЦК України та ч.6 ст.164 ГПК України. 
Перш за все, суд вважає за необхідне надати свій висновок щодо не долучення до позовної заяви документів, що підтверджують внесення Виноградівською міською радою на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, про що відповідач наголошував у заяві щодо невідповідності позовної заяви вимогам ст.ст.162 і 164 ГПК України від 15.07.2025 в частині недотримання, на думку Фермерського господарства «Колос», позивачем вимог ч.6 ст.164 ГПК України.
Так, 09.04.2025 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилання захисту прав добросовісного набувача" (далі – Закон №4292-ІХ), абз. 1 п. 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення якого внесено зміни до ГПК України, зокрема, до статей 164, 174 ГПК України. 
За приписами ч.6 ст. 164 ГПК України (в редакції Закону № 4292-ІХ) у разі подання органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором позовної заяви про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади до позову додаються документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (еКСГПертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви.
Згідно з п.п.4, 5 ч.3 ст.162 ГПК України позовна заява повинна містити: зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.
У постанові від 16.05.2024 в справі № 990/29/24, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду із вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів, які характеризують суть конкретного позову, його зміст та правову природу, а саме: предмета і підстави позову.
Предметом позову є безпосередньо матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів, а предметом спору є об`єкт спірних правовідносини, матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем. Подібна права позиція щодо визначення предмета спору викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 916/542/18, від 01.08.2019 у справі № 916/1743/18.
Підстава позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Підставу позову становлять фактична й правова підстава.
Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача.
Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача. Правильне встановлення підстави позову визначає межі доказування, є гарантією прав відповідача на захист проти позову.
Підставою позову може бути як один, так і декілька юридичних фактів матеріально-правового характеру. 
Отже, предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку.
Згідно з ч.1 ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже, оскільки підставами позову, наведеними у позовній заяві Виноградівської міської ради Закарпатської області до Фермерського господарства «Колос» про витребування земельної ділянки з кадастровим номером 2121210100:07:011:0093, є зазначення позивачем про незаконне набуття відповідачем права власності на спірну земельну ділянку як недобросовісним набувачем, а правовою підставою заявленого позову визначено положення ст.387 ЦК України; враховуючи, що суд розглядає справу в межах заявлених позивачем вимог, підстав та предмету позову; то суд при розгляді справи врахував відсутність підстав для застосування приписів ч.6 ст. 164 ГПК України, яка стосується справ за позовами органів державної влади, органів місцевого самоврядування або прокурором про витребування нерухомого майна на користь держави чи територіальної громади виключно від добросовісного набувача.
Щодо цього, суд зазначає, що у постанові від 01.12.2025 в справі №354/419/25 Верховний Суд зазначив, що обов`язок попереднього внесення вартості майна на депозитний рахунок суду передбачений у нормі матеріального права. Зокрема, вимоги ч. 5 ст. 390 ЦК України щодо обов`язку попереднього внесення вартості майна на депозитний рахунок суду поширюються лише на випадки витребування майна у добросовісного набувача. У разі подання позову про витребування майна в недобросовісного набувача ці положення не підлягають застосуванню. Верховний Суд вказав, що питання про добросовісність/недобросовісність набувача судом може бути вирішене лише після дослідження доказів на стадії ухвалення судового рішення. У випадку встановлення недобросовісності набувача суд задовольняє позов без застосування ч. 5 ст. 390 ЦК України. Натомість у разі встановлення, що набувач добросовісний, суд відмовляє в задоволенні позову на підставі ч. 5 ст. 390 ЦК України, якщо позивач попередньо не вніс вартість майна на депозитний рахунок суду.
Щодо спірних правовідносин. Правове обгрунтуваня та оцінка суду 
Згідно з ч. 1 та 4 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
За приписами ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частина 1 ст. 328 ЦК України передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. 
Обґрунтовуючи порушення прав територіальної громади на спірну земельну ділянку, позивач посилається на п. 21 Розділу X Перехідні положення Земельного кодексу України (в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні» від 10.07.2018 № 2498-VII), що набрав чинності з 01.01.2019. Зокрема, п. 21 Розділу X Перехідні положення Земельного кодексу України у вказаній редакції встановлював, що з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні" землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Зазначений Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу зазначеного Закону переходять до комунальної власності.
За ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Отже, підставою звернення позивача з відповідним позовом до суду є захист права комунальної власності шляхом витребування від відповідача як недобросовісного набувача спірної земельної ділянки у порядку ст. 387 ЦК України, так як майно територіальної громади вибуло до ФГ «Колос» незаконно, без правової підстави.
Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у ч.2 ст. 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац дванадцятий частини другої зазначеної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (такий висновок наведено, зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц).
Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц). 
За змістом ч. 1 ст. 2 ГПК України метою господарського судочинства є саме ефективний захист прав та інтересів позивача. Отже, спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, - до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків (постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 1 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункти 63, 89), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (пункт 119), від 16 вересня 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 56), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.6), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 55), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 86)).
У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом. Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2021 у справі №9901/172/20, від 01.07.2021 у справі №9901/381/20, від 26.10.2021 у справі №766/20797/18, від 01.02.2022 у справі №750/3192/14, від 22.09.2022 у справі №462/5368/16-ц).
Отже, при оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно.
При цьому ст. 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.
Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, від волевиявлення власника щодо вибуття майна, від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, а також від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).
Такі висновки Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21).
За вимогами ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.
Ураховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, як правило, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18; пункт 90)).
Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (ч. 1 ст. 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Тоді як право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21; пункти 65-67); від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20; пункт 92)).
Пунктом 1 ч. 2 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) установлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовну презумпцію права власності такої особи (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18)).
У постанові від 30.07.2020 у справі № 752/13695/18 Верховний Суд зазначив, що аналіз статті 387 ЦК свідчить, що віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц зроблено висновок, що: «предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку».
Як уже зазначалося, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України).
У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 362/2707/19).
Суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом та змагальність сторін.
За змістом ст.13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
Принцип рівності сторін у процесі є одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу. Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.
Під час розгляду справ у порядку господарського судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. При цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 15.10.2024 у справі № 917/531/19, від 24.09.2024 у справі №910/14922/22, від 17.09.2024 у справі № 910/3022/22, від 26.09.2024 у справі № 907/456/23, від 16.01.2024 у справі № 906/1139/20.
Господарським процесуальним кодексом України закріплені основні засади господарського судочинства. Зокрема, відповідно до принципів рівності, змагальності та диспозитивності (ст.ст. 7, 13, 14 ГПК України) обов`язок з доведення обставин, на які посилається сторона, покладається на таку сторону.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 15.10.2024 у справі № 917/531/19, від 23.07.2024 у справі № 913/162/22, від 13.02.2024 у справі № 924/1022/22, від 17.01.2024 у справі № 906/1141/22, від 02.07.2024 у справі № 910/9544/23.
Основні положення про докази та доказування, наведені у главі 5 ГПК України, передбачають, що докази мають бути досліджені та оцінені судом з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та вірогідності.
При цьому відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками еКСГПертів; 3) показаннями свідків.
Згідно зі ст.76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту ст. 79 ГПК України, свідчить про те, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Отже, відповідно до зазначених норм ГПК України господарський суд оцінює докази та з`ясовує фактичні обставини справи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених ст. 86 ГПК України, щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому. При цьому, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. З урахуванням наведеного суд самостійно вирішує питання стосовно достовірності доказів, достатності їх для винесення рішення, істинності відомостей, які містяться в доказах. Близький за змістом висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.03.2018 у справі № 910/8153/17.
З урахуванням досліджених судом доказів та встановлених на їх підставі обставин справи, з урахуванням принципів змагальності та вірогідності доказів, суд дійшов висновку, що ФГ «Колос», будучи недобросовісним набувачем спірної земельної ділянки, тобто не будучи правонаступником КСГП « 8 Березня», незаконно, без відповідної правової підстави заволодів такою земельною ділянкою, так як підставою реєстрації за відповідачем 23.12.2021 права власності на спірну земельну ділянку були зазначені документи (державний акт на право колективної власності КСГП « 8 Березня» на землю серії ІІ-ЗК №000054 від 29.11.1996; судові рішення у справі №299/3439/16-ц, протокол №7 зборів уповноважених колективного сільськогосподарського підприємства « 8 Березня» від 30.12.1998 і статут ФГ «Колос»), які не підтверджують законність набуття ФГ «Колос» права власності на таку земельну ділянку на підставі, що не заборонена законом, відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України.
Так, приватизація радгоспу « 8 Березня» здійснювалася відповідно до Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств» (Закон № 2163-XII), Закону України «Про особливості приватизації майна в агропромисловому комплексі» (Закон № 290/96-ВР).
Особливості приватизації майна в агропромисловому комплексі визначено Законом України «Про особливості приватизації майна в агропромисловому комплексі» та зокрема передбачено, що приватизація майна радгоспів здійснюється шляхом перетворення їх у колективні сільськогосподарські підприємства або у відкриті акціонерні товариства за рішенням загальних зборів (зборів уповноважених) (стаття 5).
При перетворенні в процесі приватизації радгоспів у колективні сільськогосподарські підприємства проводиться безоплатна передача частки державного майна (ст. 6 Закону № 290/96-ВР).
У процесі приватизації майна державних підприємств, зазначених у ст. 5 Закону України «Про особливості приватизації майна в агропромисловому комплексі», об`єкти соціально-побутового призначення, інженерні мережі та споруди комунального господарства, включаючи побудовані за рахунок коштів фонду соціального розвитку, передаються органами приватизації в комунальну власність за згодою власників підприємств (ч. 1 ст. 19 Закону).
Приватизація майна державних підприємств України (надалі - приватизація) - це відчуження майна, що перебуває у загальнодержавній, республіканській (Республіки Крим) і комунальній власності, на користь фізичних та недержавних юридичних осіб. До об`єктів державної власності, що підлягають приватизації, належать, зокрема, майно підприємств, цехів, виробництв, дільниць, інших підрозділів, що виділяються в самостійні підприємства і є єдиними (цілісними) майновими комплексами (ст. і та ст. 5 Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств» в редакції, станом на 30.03.1995 року).
Радгоспи підлягають приватизації шляхом їх перетворення у колективи: сільськогосподарські підприємства або відкриті акціонерні товариства. 
Таким чином, у відповідності до законодавства на базі радгоспу « 8 Березня» було створено колективне сільськогосподарське підприємства « 8 Березня».
Указом Президента України від 08.08.1995 № 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" установлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі майна радгоспів. Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства відповідно до списку, який додається до державного акта на право колективної власності на землю.
Також необхідно зазначити, що Указом Президента України від 03.12.1999 № 1529/99 "Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектору економіки" передбачалося реформування протягом грудня 1999 року - квітня 2000 року колективних сільськогосподарських підприємств на засадах приватної власності на землю та майно шляхом: забезпечення всім членам колективних сільськогосподарських підприємств права вільного виходу з цих підприємств із земельними частками (паями) і майновими паями та створення на їх основі приватних (приватно-орендних) підприємств, селянських фермерських) господарств, господарських товариств, сільськогосподарських кооперативів, інших суб`єктів господарювання, заснованих на приватній власності.
Отже, відповідно до зазначених указів паюванню підлягали сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність, зокрема, колективним сільськогосподарським підприємствам. 
ФГ «Колос» не пояснило і не підтвердило долученими до справи доказами, яким чином у КСГП « 8 Березня» могла залишитися спірна земельна ділянка сільськогосподарського призначення, яка не підлягала розпаюванню та не була розпайована. При цьому передання сільськогосподарських угідь від колективного сільськогосподарського підприємства до власності юридичної особи, землі якої не підлягають розпаюванню відповідно до зазначених указів, спричинило б порушення прав членів колективного сільськогосподарського підприємства на одержання відповідних земельних ділянок.
Таким чином, на момент реєстрації за відповідачем 23.12.2021 права власності на спірну земельну ділянку ФГ "Колос" не було ані власником зазначеної земельної ділянки, ані її землекористувачем на законних підставах.
Поряд з цим, як стверджував відповідач, ФГ «Колос» є правонаступником КСГП « 8 Березня»; його створено 26 червня 2000 року та зареєстровано згідно з розпорядженням голови Виноградівської районної державної адміністрації від 26 червня 2000 року № 331. Згідно з державним актом КСГП « 8 Березня» на праві колективної власності належала земельна ділянка загальною площею 1338,2 га для ведення сільського господарства, розташована в межах Виноградівської міської ради, Дротинської та Буківської сільських рад Виноградівського району Закарпатської області, частина якої (спірна земельна ділянка) в подальшому в порядку правонаступництва перейшла у власність відповідача. 
Суд не погоджується з такими доводами відповідача про його правонаступництво КСГП « 8 Березня», і щодо таких аргументів та зазначення відомостей про статут ФГ «Колос» як одну з підстав реєстрації за відповідачем права власності на спірну земельну ділянку, то суд зазначає, що відповідно до п. 1.1 статуту ФГ «Колос», затвердженого його головою та зареєстрованого розпорядженням голови Виноградівської райдержадміністрації від 26 червня 2000 року № 331, господарство є самостійним господарюючим суб`єктом, який створений у відповідності із Законом України від 20 грудня 1991 року № 2009-XII «Про селянське (фермерське) господарство» і є правонаступником КСГП « 8 Березня». 
Водночас у п.3.1 статуту вказано, що засновником фермерського господарства є громадянин України ОСОБА_1 .
Отже, КСГП « 8-Березня» або КСГП « 8 Березня» (так як назва цього колективного сільськогосподарського підприємства в наведених в рішенні суду документах зазначена по-різному) та його члени не були засновниками ФГ «Колос», а з первинної редакції статуту відповідача встановлено, що фермерське господарство створене за рішенням фізичної особи.
Отже, суд відхиляє довід відповідача з посиланням на його статут про те, що ФГ «Колос» є правонаступником КСГП « 8 Березня», оскільки це підтверджується пп. 1.1 п. 1 статуту ФГ «Колос», та з цього приводу суд наголошує, що статут юридичної особи є одностороннім актом цієї юридичної особи, який не є підставою правонаступництва щодо іншої юридичної особи, якщо таке правонаступництво не виникло відповідно до закону.
Щодо протоколу №7 зборів уповноважених КСГП « 8 Березня» від 30.12.1998, як підстави реєстрації за відповідачем права власності на спірну земельну ділянку, то суд зазначає, що такий протокол не містить положень щодо зміни організаційно-правової форми КСГП « 8 березня» на ФГ «Колос», а, навпаки, такий протокол містить вказівку зняти з реєстрації КСГП « 8 березня». У рішенні, яке оформлене протоколом №7 від 30.12.1998, вказано, що воно прийняте зборами уповноважених, однак у п.11.2 статуту КГСП зазначено, що вищим органом управління підприємством є загальні збори, а у п.13.1. статуту вказано, що ліквідація та реорганізація (злиття, приєднання поділ, виділення) перетворення підприємства проводиться рішенням загальних зборів його членів чи за рішенням суду або арбітражного суду, а, отже, рішення про реорганізацію КСГП « 8 березня» мало прийматись не зборами уповноважених, а всіма членами КСГП. З наведеного вбачається, що рішення, прийняті цими зборами і оформлені протоколом № 7 від 30.12.1998, є неправомірними. 
Отже, за змістом наведеного протоколу № 7 йдеться про збори уповноважених КСГП « 8 Березня», на вирішення яких було винесено питання, зокрема, прийняття рішення щодо передачі залишку майна та земель, що не підлягають розпаюванню і не розпайовані, підприємству правонаступника ФГ «Колос»; затвердження розподільчого балансу; зняття з реєстрації КСГП « 8 Березня». Разом з тим матеріали справи не містять інформації про те, що таке рішення - щодо передачі залишку майна та земель, що не підлягають розпаюванню і не розпайовані, підприємству правонаступника ФГ «Колос» - було прийнято загальними зборами членів КСГП « 8 Березня».
Крім того, відповідно до пункту 7.2 статуту КСГП « 8 Березня» розпорядження земельними ділянками, що перебувають у колективній власності, здійснюється за рішенням загальних зборів, які згідно з п. 11.1 статуту є вищим органом управління підприємством, а статутом КСГП « 8 Березня» не передбачено такого органу самоуправління підприємства, як збори уповноважених.
За таких обставин прийняття від імені юридичної особи (КСГП « 8 березня») рішення органом, який не передбачений статутом цієї юридичної особи (тобто зборами уповноважених), не створює правових наслідків, на які таке рішення спрямоване. Відповідно й акт приймання-передачі залишкових матеріальних цінностей (земельних ресурсів) від 26.06.2020, складений на підставі такого рішення, оформленого протоколом № 7 від 30.12.1998 зборів уповноважених, не спричиняє і не підтверджує перехід права власності до ФГ «Колос» на підставі державного акту на право колективної власності КСГП « 8 Березня» на землю серії ІІ-ЗК №000054 від 29.11.1996. 
Отже, судом не встановлено обставин, які б засвідчували прийняття КСГП « 8 Березня» рішення про реорганізацію підприємства шляхом перетворення.
З приводу того, що відповідно до даних ЄДР ФГ «Колос» є юридичною особою з ідентифікаційним кодом 03747509, за яким раніше було зареєстровано КСГП « 8 Березня», що, на думку відповідача, підтверджує його правонаступництво вказаного КСГП, то щодо цього судом враховано таке. 
ЄДР є компонентом інфраструктури державної статистики. На його основі органи статистики забезпечують ведення державного обліку та ідентифікацію суб`єктів господарської дальності, однак повноваженнями на проведення реєстраційних дій щодо підприємства не наділені.
Функція органів статистики щодо ведення ЄДР визначена Положенням про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22.01.1996 № 118 (у новій редакції постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2005 № 499, далі - Положення про ЄДР). 
Відповідно до п. 6 Положення про ЄДР (в чинній редакції) ідентифікаційний код зберігається за суб`єктом, якому він присвоєний, протягом усього періоду його існування і є єдиним; у разі перетворення юридичної особи, крім центральних органів виконавчої влади, за правонаступником зберігається її ідентифікаційний код; у разі припинення юридичної особи шляхом приєднання до іншої юридичної особи та створення на базі юридичної особи, що припинилася, відокремленого підрозділу ідентифікаційний код такої юридичної особи залишається за відокремленим підрозділом; в інших випадках припинення юридичної особи присвоєння її ідентифікаційного коду новоствореним суб`єктам забороняється. Відповідно до п. 15 Положення про ЄДР (у редакції станом на день створення ФГ "Колос") ідентифікаційний код є єдиним для всього інформаційного простору України і зберігається за суб`єктом протягом усього періоду його існування; у разі перереєстрації (створення) суб`єкта господарської діяльності, що є правонаступником прав і майнових зобов`язань свого попередника, за ним зберігається ідентифікаційний код попередника. 
Отже, відповідно до наведених норм ідентифікаційний код юридичної особи має бути унікальним, а присвоєння новоствореній юридичній особі ідентифікаційного коду іншої юридичної особи, яка не є правопопередником новоствореної юридичної особи, не допускається. Водночас помилкове присвоєння новоствореній юридичній особі ідентифікаційного коду іншої юридичної особи, яка не є правопопередником цієї новоствореної юридичної особи, свідчить про порушення законодавства, але така помилка не є підставою правонаступництва.
У постанові Верховного Суду від 13.09.2022 у справі № 925/461/21 міститься висновок про те, що автоматичного переходу об`єктів права колективної власності у приватну власність у зв`язку зі змінами законодавства, якими визначено інші форми власності, ніж ті, що існували раніше, відповідне законодавство не передбачало; у контексті зазначеного необхідно враховувати правовий режим права колективної власності та права приватної власності, які є різними з огляду, зокрема на те, що майно у колективному підприємстві належить на праві спільної часткової власності його членам і право колективної власності здійснюють загальні збори членів підприємства (ст.7, 8 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство"), натомість право приватної власності, в цьому випадку юридичної особи здійснюється такою особою за своєю волею, незалежно від волі інших осіб та на власний розсуд (ст. 316-319 ЦК України (подібні висновки містяться і в постанові Верховного Суду від 20.12.2022 у справі №924/250/19).
З урахуванням викладеного суд зазначає про відсутність у матеріалах справи належних доказів, які би достовірно підтверджували обставини виходу усіх членів КСГП "8 Березня" з його складу.
При цьому, відповідно до ч. 1 ст.1 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» (далі - Закон № 2114-XII у редакції, чинній станом на момент створення ФГ "Колос"), колективне сільськогосподарське підприємство (далі - підприємство) є добровільним об`єднанням громадян у самостійне підприємство для спільного виробництва сільськогосподарської продукції та товарів і діє на засадах підприємництва та самоврядування.
Згідно зі ст. 5 зазначеного Закону членство в підприємстві ґрунтується на праві добровільного вступу до членів підприємства і безперешкодного виходу зі складу його членів. Членами підприємства можуть бути громадяни, які досягли 16-річного віку, визнають і виконують його статут.
Тобто, колективне сільськогосподарське підприємство створювалося як добровільне об`єднання необмеженого кола громадян, з єдиною вимогою, що такі громадяни досягли 16-річного віку.
У свою чергу, на час створення ФГ "Колос" відносини, пов`язані зі створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, були врегульовані Законом № 2009-XII.
Відповідно до ч.ч. 1 - 3 та 5 ст. 2 Закону № 2009-XII у редакції, чинній на час створення ФГ "Колос", селянське (фермерське) господарство є формою підприємництва громадян України, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією. Членами селянського (фермерського) господарства можуть бути подружжя, їх батьки, діти, які досягли 16-річного віку, та інші родичі, які об`єдналися для роботи в цьому господарстві. Членами селянського (фермерського) господарства не можуть бути особи, в тому числі родичі, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом, угодою). Селянське (фермерське) господарство може бути створено однією особою. Головою селянського (фермерського) господарства є його засновник або особа, яка є його правонаступником. При створенні одним із членів сім`ї селянського (фермерського) господарства інші члени сім`ї та родичі самостійно приймають рішення про участь у його діяльності.
Аналіз наведених норм свідчить, що, на відміну від колективного сільськогосподарського підприємства, селянське (фермерське) господарство визначалося як підприємництво саме сімейного типу, коли членами селянського (фермерського) господарства могли бути саме подружжя, їх батьки, діти, які досягли 16-річного віку, та інші родичі.
За таких обставин, колективне сільськогосподарське підприємство, члени якого не є подружжям, їх батьками, дітьми, які досягли 16-річного віку, іншими родичами, не могло бути перетворене на селянське (фермерське) господарство.
Отже, згідно з відомостями, які містяться у витягу з ЄДР, 26.06.2000 проводилась реєстрація нового підприємства - ФГ "Колос", а не перетворення КСГП "8 Березня".
Щодо цього, суд вважає за необхідне зазначити, що навіть у випадку прийняття рішення про реорганізацію КСГП "8 Березня" шляхом перетворення в іншу юридичну особу колишні члени цього підприємства автоматично повинні були б стати учасниками цієї юридичної особи, позаяк перетворенням юридичної особи є саме зміна її організаційно-правової форми, а не складу її учасників.
Натомість згідно зі статутом ФГ «Колос», єдиним засновником останнього є ОСОБА_1 . У п.3.5 статуту ФГ «Колос» (у його первинній редакції) зазначено, що членами господарства можуть бути члени сім`ї засновника, які досягли 16-річного віку і самостійно прийняли рішення про участь в його господарській діяльності. 
У матеріалах реєстраційної справи ФГ «Колос», початої 23.06.2000, долученої позивачем до відповіді на відзив, на підтвердження заснування фермерського господарства ОСОБА_1 , до статуту ФГ «Колос», затвердженого його головою та зареєстрованого розпорядженням голови Виноградівської райдержадміністрації від 26 червня 2000 року № 331, долучені копія державного акту на праві приватної власності на землю ІІ-ЗК №035418 від 12.10.1999, виданого Виноградівською РДА ОСОБА_3 , яким посвідчено його право приватної власності на земельну ділянку площею 1,23 га, цільове призначення – для ведення товарного сільсько-господарського виробництва; та копії державних актів на праві приватної власності на землю ІІ-ЗК №035419 від 12.10.1999, ІІ-ЗК №042651 від 12.01.1999, виданих Виноградівською РДА Терек Катерині Іванівні, якими посвідчено її право приватної власності на земельні ділянки площею відповідно 1,23 га та 1,25 га, цільове призначення – для ведення товарного сільсько-господарського виробництва.
Як встановлено судом, при створенні ФГ «Колос» виникла юридична особа з новою організаційно-правовою формою (фермерське господарство), а також із новим складом його учасників, ніж було у КСГП « 8 Березня», так як відповідно до статуту ФГ «Колос» єдиним засновником господарства є ОСОБА_1 .
Таким чином, вказане суперечить правовій природі поняття реорганізації шляхом перетворення, оскільки перетворенням юридичної особи є саме зміна її організаційно - правової форми, а не складу її учасників. Тобто, в такому випадку, колишні члени КСГП « 8 Березня» автоматично повинні були б стати ФГ «Колос». Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Верхового Суду від 01.09.2020 у справі № 907/29/19.
В той же час, Верховний Суд у постанові від 16.01.2024 у справі № 906/662/21 визначив, що, встановлення тотожності складу учасників відповідного колективного сільськогосподарського підприємства та осіб, перелік яких наведено в статуті новоствореної юридичної особи як засновників останнього має вирішальне значення для констатації факту правонаступництва з огляду на визначений чинним на момент створення такої особи законодавством правовий режим колективної власності на землю, що узгоджується також із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 13.09.2022 у справі № 912/929/21. 
У постанові Верховного Суду від 15.01.2025 у справі № 911/2506/23 з приводу питання, що стосується переходу членів колективного сільськогосподарського підприємства до нової юридичної особи, було визначено, що склад учасників реорганізованої та перетвореної юридичних осіб може бути не однаковим за наявності певних обставин, за яких, наприклад, частина учасників погодилась із реорганізацією колективного сільськогосподарського підприємства, але не забажала переходити до новоствореної юридичної особи і не увійшла до складу засновників правонаступника колективного сільськогосподарського підприємства з тих чи інших мотивів, зокрема, у разі виходу члена з підприємства та отримання ним свого вкладу, або у разі смерті члена колективного сільськогосподарського підприємства та відмови прийняття до членів новоствореного підприємства спадкоємця тощо.
У постанові від 02.04.2025 у справі № 906/243/24 Верховний Суд зазначив, що з врахуванням змісту актуальної практики Верховного Суду, колегія суддів касаційної інстанції зазначає, що для належного підтвердження обставин правонаступництва юридичної особи мають враховуватися не лише такі ознаки, як реєстрація юридичної особи із зазначенням її статусу як правонаступника колективного сільськогосподарського підприємства, відповідні положення статуту, збереження ідентичного коду Єдиного державного реєстру підприємств, організацій та громадських формувань, чи наявність передавального акта (балансу), але й змістовні обставини, що підтверджують членство колишніх учасників колективного сільськогосподарського підприємства. 
До таких обставин, зокрема, належить співвідношення кількісного складу засновників такої юридичної особи та учасників колективного сільськогосподарського підприємства до реорганізації. У разі виявлення невідповідності у складі учасників, заявник має надати обґрунтоване пояснення причин такої невідповідності, що може полягати, зокрема, у добровільній відмові окремих членів колективного сільськогосподарського підприємства від участі у юридичній особі правонаступника, або в об`єктивних обставинах, таких як смерть учасника чи його вихід із підприємства з попереднім врегулюванням майнових питань.
За таких обставин, з досліджених судом доказів встановлено, що створене у 2000 році ФГ «Колос» було створене у формі підприємництва сімейного типу, а, отже, перетворення з КСГП « 8 Березня» у ФГ «Колос» не відбулося, оскільки склад засновників (учасників) КСГП « 8 Березня» та ФГ «Колос» не співпадають. 
Отже, реорганізація КСГП « 8 Березня» шляхом перетворення у ФГ «Колос» не відбувалася, оскільки 26.06.2000 було проведено реєстрацію нового підприємства - ФГ «Колос».
За таких обставин ФГ "Колос" не набуло статусу землекористувача чи статусу власника спірної земельної ділянки КСГП « 8 Березня», що є предметом спору.
Аналогічну правову позицію Великою Палатою Верховного Суду викладено у постанові від 01.09.2020 у справі № 907/29/19 та Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду викладено у постанові від 13.10.2020 у справі № 907/525/18.
Відповідно до ч.4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, реєстрація за відповідачем права власності на земельну ділянку є протиправною, так як з наданих 23.12.2021 для реєстрації за ФГ «Колос» права власності на земельну ділянку документів, зокрема статуту ФГ «Колос» не вбачалося прийняття КСГП « 8 Березня» рішення про реорганізацію підприємства шляхом перетворення у ФГ «Колос», а протокол №7 від 30.12.1998 зборів уповноважених не підтверджував передачу ФГ «Колос» як правонаступнику КСГП « 8 Березня» земельних ділянок, у тому числі спірної земельної ділянки на підставі державного акту на право колективної власності КСГП « 8 Березня» на землю серії ІІ-ЗК №000054 від 29.11.1996.
Як було вказано вище, з інформаційної довідки від 04.07.2025 №434169880 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що підставами реєстрації за ФГ «Колос» права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2121210100:07:011:0093, були рішення Верховного Суду України від 06.11.2019 та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 10.07.2017 у справі №299/3439/16-ц; та у цій же інформаційній довідці від 04.07.2025 №434169880 вказані додаткові відомості щодо реєстрації за відповідачем права власності, так як зазначено, що рішенням суду визнано за Фермерським господарством «Колос» право власності на вказану земельну ділянку відповідно до державного акту на право колективної власності на землю серії ІІ-ЗК № 000054 від 29.11.1996.
Щодо таких судових рішень у справі №299/3439/16-ц, суд зазначає, що за результатами розгляду справи №299/3439/16-ц за зверненням ФГ «Колос» до суду із позовними вимогами до Виноградівської міської ради та ОСОБА_2 про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування про передачу спірної земельної ділянки у приватну власність гр. ОСОБА_2 і визнання права власності на земельну ділянку за ФГ «Колос», рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 10 липня 2017 року апеляційну скаргу ФГ «Колос» задоволено, рішення суду першої інстанції від 06 березня 2017 року про відмову в задоволенні позову скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову; визнано недійсним пп. 1 п. 1 рішення Виноградівської міської ради другої сесії сьомого скликання від 24 грудня 2015 року № 33, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 1 га (кадастровий номер 2121210100:07:011:0093) ОСОБА_2 та надано її у власність цьому громадянину; визнано за ФГ «Колос» право власності на вказану земельну ділянку відповідно до державного акту на право колективної власності на землю від 29 листопада 1996 року серії ІІ-ЗК № 000054.
Задовольняючи позовні вимоги фермерського господарства «Колос» та вказуючи, що правомірність набуття прав на майно та володіння ним презюмуються, Апеляційний суд Закарпатської області у рішенні від 10.07.2017 в справі №299/3439/16-ц дійшов висновку, що з 26.06.2000 р. (з моменту фактичної передачі земельних ресурсів) ФГ «Колос» стало законним володільцем належних КСГП « 8 Березня» на праві колективної власності земель і протилежного не встановлено.
Скасовуючи рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 06.03.2017 та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 10.07.2017 в частині позовних вимог фермерського господарства «Колос» про визнання за ним права власності на земельну ділянку та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову ФГ «Колос» до Виноградівської міської ради Виноградівського району Закарпатської області, ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку, Верховний Суд у постанові від 06.11.2019 у справі №299/3439/16-ц з посиланням на ст.ст.118 і 141 ЗК України, п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 № 449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою», зазначив, що ФГ «Колос» звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання за ним права власності на земельну ділянку, яка належить йому на праві власності на підставі державного акта на право колективної власності на землю від 29.11.1996 серія ІІ-ЗК № 000054, не надало до суду належних та допустимих доказів того, що воно зверталося у встановленому законом порядку до органів державної влади або місцевого самоврядування з заявою про заміну вказаного державного акта про право комунальної власності, а йому в задоволенні такої заяви було відмовлено. З урахуванням наведеного, Верховний Суд у постанові від 06.11.2019 у справі №299/3439/16-ц виснував, що позовні вимоги ФГ «Колос» в частині визнання за ним права власності земельну ділянку є передчасними та задоволенню не підлягають.
Отже, з таких висновків, наведених у постанові від 06.11.2019 у справі №299/3439/16-ц, вбачається, що за результатом розгляду означеної справи за позовом ФГ «Колос» до Виноградівської міської ради та ОСОБА_2 про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування про передачу спірної земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_2 і визнання права власності на спірну земельну ділянку за ФГ «Колос», Верховний Суд не підтвердив рішення апеляційного суду Апеляційного суду Закарпатської області від 10.07.2017 про визнання за ФГ «Колос» права власності на спірну земельну ділянку, а, навпаки, зазначив, що позовні вимоги ФГ «Колос» в частині визнання за ним права власності земельну ділянку є передчасними та задоволенню не підлягають.
З урахуванням наведеного, суд виснує про неправомірну реєстрацію 23.12.2021 за відповідачем права власності на спірну земельну ділянку на підставі скасованого постановою Верховного Суду від 06.11.2019 рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 10.07.2017 у справі №299/3439/16-ц в частині позовних вимог фермерського господарства «Колос» про визнання за ним права власності на земельну ділянку та неправомірну реєстрацію 23.12.2021 за відповідачем права власності на спірну земельну ділянку на підставі постанови Верховного Суду від 06.11.2019 у справі №299/3439/16-ц, згідно з якою касаційний суд, скасувавши рішення апеляційного суду Апеляційного суду Закарпатської області від 10.07.2017 про визнання за ФГ «Колос» права власності на спірну земельну ділянку, зазначив, що позовні вимоги ФГ «Колос» в частині визнання за ним права власності земельну ділянку задоволенню не підлягають.
Як було вказано вище, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суд повинен встановити, чи вибуло спірне майно із володіння власника в силу обставин, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК, зокрема, чи з волі власника майно вибуло із його володіння.
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений (Постанова ВП ВС від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).
Об`єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову.
У постанові Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 522/8412/19 (провадження № 61-10353св22) зазначено, що при розгляді спорів про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути лише власник майна, який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема, на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, встановлених законом (постанова Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 766/4410/17 (провадження № 61-29040св18)).
Відповідно до п. 1ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності (пункти 62, 63 постанови ВП ВС від 23.11.2021, справа №359/3373/16-ц (провадження №14-2цс21).
За змістом правових висновків викладених в постанові ВП ВС від 23.11.2021, справа №359/3373/16-ц (провадження №14-2цс21) суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовну презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності).
Водночас суд враховує, що відповідно до ч. 3 ст. 140 Конституції України місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.
Згідно зі ст. 142 Конституції України матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.
Управління майном, що є у комунальній власності здійснюють територіальні громади міста або через утворені ними органами місцевого самоврядування (ст. 143 Конституції України).
На підставі ст. 145 Конституції України права місцевого самоврядування захищаються в судовому порядку.
Відповідно до ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами.
Згідно зі ст. 172 Цивільного кодексу України, територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Відповідно до ст. 327 ЦК України у комунальній власності є майно, яке належить територіальній громаді.
Відповідно до ч.1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.
Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про добровільне об`єднання територіальних громад» передбачено: цей Закон регулює відносини, що виникають у процесі добровільного об`єднання територіальних громад сіл, селищ, міст, а також добровільного приєднання до об`єднаних територіальних громад.
Частиною 2 ст. 4 Закону України «Про добровільне об`єднання територіальних громад» зазначено, що адміністративним центром об`єднаної територіальної громади визначається населений пункт (село, селище, місто), що має розвинену інфраструктуру і, як правило, розташований найближче до географічного центру території об`єднаної територіальної громади та в якому розміщується представницький орган місцевого самоврядування об`єднаної територіальної громади.
У зв`язку із реалізацією реформи децентралізації влади, відповідно до ч. 3 ст. 8 Закону України «Про добровільне об`єднання територіальних громад» об`єднана територіальна громада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків територіальних громад, що об`єдналися, з дня набуття повноважень сільською, селищною, міською радою, обраною такою об`єднаною територіальною громадою.
Згідно зі ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Судом встановлено, що за Виноградівською міською радою не зареєстровано речове право на спірне майно, але їй в силу закону належить право володіння нерухомим майном, що підтверджується вищенаведеними обставинами та нормативно-правовим обгрунтуванням.
Так, Законом України від 05.02.2004 №1457-IV "Про розмежування земель державної та комунальної власності" (втратив чинність 01.01.2013, підстава - Закон №5245-VI) було визначено правові засади розмежування земель державної та комунальної власності і повноваження органів державної влади та органів місцевого самоврядування щодо регулювання земельних відносин з метою створення умов для реалізації ними конституційних прав власності на землю, забезпечення національного суверенітету, розвитку матеріально-фінансової бази місцевого самоврядування.
У статті 5 цього Закону було наголошено, що суб`єктами права власності на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування. 
Із 01.01.2013 набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» №5245-VI, за змістом п. 3 розд. II "Прикінцеві та перехідні положення" якого з дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються: а) земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій; б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах "а" і "б" пункту 4 цього розділу.
Згідно з п. 5 розд. II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №5245-VI державна реєстрація права держави чи територіальної громади на земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, здійснюється на підставі заяви органів, які згідно зі статтею 122 ЗК України передають земельні ділянки у власність або у користування, до якої додається витяг з Державного земельного кадастру про відповідну земельну ділянку.
Як передбачено у пункті 6 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 5245-VI, "у разі якщо відомості про земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, не внесені до Державного реєстру земель, надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для державної реєстрації таких земельних ділянок, а також її затвердження здійснюються: у межах населених пунктів - сільськими, селищними, міськими радами; за межами населених пунктів - органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють розпорядження такими земельними ділянками".
За змістом пункту 9 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №5245-VI державна реєстрація речових прав на земельні ділянки державної та комунальної власності, зазначених у пунктах 3 і 4 цього розділу, здійснюється в порядку, встановленому законом.
Пунктом 21 Розділу X Перехідні положення Земельного кодексу України (в редакції Закону України від 10.07.2018 №2498-VII, що набрав чинності з 01.01.2019) установлено, що з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні» від 10.07.2018 № 2498-VII землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані.
Отже, так як станом на 01.01.2019 спірна земельна ділянка не перебувала у приватній власності, ФГ «Колос» не було правонаступником КСГП « 8 Березня», а тому спірна земельна ділянка в межах державного акту на право колективної власності КСГП « 8 Березня» на землю серії ІІ-ЗК №000054 від 29.11.1996, з 01.01.2019 в силу положень п.21 Розділу X Перехідні положення Земельного кодексу України (в редакції Закону України від 10.07.2018 №2498-VII, що набрав чинності з 01.01.2019) перебуває в комунальній власності територіальної громади міста Виноградів в особі Виноградівської міської ради та на підставі рішення 16-ої сесії 23-го скликання Виноградівської міської ради від 21.03.2001 року «Про інвентаризацію земель КСГП « 8 березня» така земельна ділянка перейшла до земель запасу міської ради.
Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку, що надані для реєстрації за ФГ «Колос» документи: державний акт на право колективної власності КСГП « 8 Березня» на землю серії ІІ-ЗК №000054 від 29.11.1996; протокол №7 зборів уповноважених колективного сільськогосподарського підприємства « 8 Березня» від 30.12.1998; статут ФГ «Колос»; рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 10.07.2017 та постанова Верховного Суду від 06.11.2019 у справі №299/3439/16-ц – як кожен документ окремо, так і усі документи в сукупності – не підтверджували законність набуття ФГ «Колос» права власності на спірну земельну ділянку на день державної реєстрації за відповідачем – 23.12.2021 права власності на земельну ділянку, а, отже, ФГ «Колос» як недобросовісний набувач заволоділо такою земельною ділянкою незаконно, без відповідної правової підстави. Такі ж обставини вказують про те, що спірна земельна ділянка вибула з комунальної власності власника – територіальної громади міста Виноградів поза її волею, з урахуванням, що із 01.01.2019 спірна земельна ділянка належить до комунальної власності відповідно до п. 21 Розділу X «Перехідні положення Земельного кодексу України» (в редакції Закону України від 10.07.2018 № 2498-VII, що набрав чинності з 01.01.2019).
Отже, позовні вимоги у справі підлягають задоволенню шляхом витребування з чужого незаконного володіння Фермерського господарства «Колос» на користь територіальної громади міста Виноградів в особі Виноградівської міської ради земельної ділянки з кадастровим номером 2121210100:07:011:0093, площею 1,000 га, цільове призначення – для ведення особистого селянського господарства, контур №215, яка розташована в місті Виноградів Берегівського району Закарпатської області.
Відповідно до п. 5 ч.4 ст. 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
На підставі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, суд відхиляє інші доводи відповідача, наведені в заявах по суті справи із запереченнями проти позовних вимог, та щодо таких аргументів суд зазначає таке.
Суд відхиляє доводи ФГ «Колос» у відзиві на позовну заяву, що підстави позову Виноградівської міської ради по даній справі №907/761/25 були предметом дослідження судами всіх інстанцій по справі №299/3439/16, у тому числі і позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 01.09.2020 по справі №907/29/19 та посилання на п.21 Розділу X Перехідні положення Земельного кодексу України (в редакції Закону України від 10.07.2018 № 2498-VII, що набрав чинності з 01.01.2019) при перегляді рішення апеляційного суду в справі №299/3439/16 за нововиявленими обставинами і такі обставини, на думку відповідача, вказують на преюдиційність у даній справі судових рішень у справі №299/3439/16 та відсутність підстав для задоволення позовних вимог. 
Щодо цього суд зазначає, що постанова Великої Палати Верховного Суду в справі №907/29/19 була ухвалена 1 вересня 2020 року, тоді ж як касаційний розгляд справи №299/3439/16-ц за зверненням ФГ «Колос» до суду із позовними вимогами до Виноградівської міської ради та ОСОБА_2 про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування про передачу спірної земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_2 і визнання права власності на земельну ділянку за ФГ «Колос», завершився 06.11.2019 відповідно до постанови від цього дня у справі № 299/3439/16-ц, провадження № 61-30346св18 Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду.
Також не грунтуються на обставинах справи доводи відповідача про те, що при перегляді за нововиявленими обставинами за заявою ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 10 липня 2017 року в справі №299/3439/16, апеляційним та касаційним судом постановлені судові рішення з урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 01.09.2020 по справі №907/29/19.
Так, залишаючи без задоволення касаційну скаргу представника ОСОБА_2 на ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 27 січня 2021 року про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 10 липня 2017 року за нововиявленими обставинами у справі №299/3439/16, Верховний Суд у постанові від 11 листопада 2021 року зазначив, що наведені у касаційній скарзі доводи про те, що висновок апеляційного суду є передчасним, оскільки апеляційний суд не звернув уваги на посилання заявника та не надав належної правової оцінки його аргументам про преюдиційний зв`язок судових рішень, не з`ясував чи може вплинути скасування рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 23 січня 2017 року у справі №299/1923/16 на юридичну оцінку обставин у цій справі, зокрема щодо правомірності переходу майнових прав на земельну ділянку від КСГП « 8 Березня» до ФГ «Колос», є безпідставними, оскільки у справі №299/1923/16 не вирішувалося питання щодо правомірності переходу майнових прав на спірну земельну ділянку, вирішувався спір щодо правового статусу житлового будинку, який не міг бути включений до складу цілісного майнового комплексу, та відповідно, і не був переданий КСГП « 8 Березня».
Суд відхиляє доводи відповідача про те, що постановою Верховного Суду у справі №299/3439/16-ц дано юридичну оцінку рішенню 16 сесії 23 скликання Виноградівської міської ради від 21.03.2001, так як з тексту постанови касаційної інстанції від 11 листопада 2021 року не вбачається таких висновків суду. 
Щодо аргументів фермерського господарства, що рішенням Закарпатського апеляційного суду від 10.07.2017, ухваленим у справі №299/3439/16-ц, дано юридичну оцінку рішенню 16 сесії 23 скликання Виноградівської міської ради від 21.03.2001 з огляду на визнання його неналежним доказом на підтвердження виникнення права власності на землю у Виноградівської міської ради з моменту його прийняття у зв`язку з відсутністю документів на підставі яких воно прийнято та перевищенням повноважень радою при прийнятті цього рішення та щодо висновків апеляційного суду про те, що доказів переходу спірної земельної ділянки до Виноградівської міської ради в 2001 році немає, то при ухваленні рішення у даній справі суд зазначає таке.
Частинами 1 та 2 ст.2 ГПК передбачено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
До основних засад (принципів) господарського судочинства відносяться принципи верховенства права, обов`язковості судового рішення (пункти 1, 7 ч.3 ст.2 ГПК).
Згідно з ч.1 ст.11 ГПК суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Подібні положення містяться в Конституції України, де зазначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права (ст.8). Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (ст.129).
У постанові від 28.04.2023 у справі №904/5121/19 Верховний Суд зазначив, що принцип res judicata передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватися лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків.
Крім того, цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення (постанова Об`єднаної палати від 18.08.2023 у справі №927/211/22).
Зазначене узгоджується із висновком Об`єднаної палати Верховного Суду в складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладеним у постанові від 18.06.2021 у справі №910/16898/19, згідно з яким преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Цей правовий висновок викладено також у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 у справі №922/2391/16".
Поряд з цим, правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду (ч.7 ст.75 ГПК).
Аналізуючи положення ч.7 ст.75 ГПК, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.07.2018 у справі №917/1345/17 (п.32) дійшла висновку, що преюдиціальне значення у справі надається саме обставинам, установленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють лише обставини, які належали до предмета доказування у відповідній справі, безпосередньо досліджувались і встановлювались у ній судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.
У п.7.10 постанови від 01.09.2020 у справі №907/29/19 Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що обставини, які підлягають встановленню судом у справі, - це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії, події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків. Натомість правова оцінка - це висновок щодо застосування права за певних життєвих обставин. Правова оцінка може полягати, зокрема, у висновках, зроблених у зв`язку з установленими судом життєвими обставинами, про те, чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною, чи додержано стороною вимог закону тощо.
Отже, потрібно чітко розмежовувати преюдиційні обставини, які не підлягають повторному доказуванню, та правову оцінку, надану судом певному факту. 
Велика Палата Верховного Суду у п. 7.11. постанови від 01.09.2020 у справі №907/29/19 зазначила, що висновок суду про наявність правонаступництва є правовою оцінкою, яка не має преюдиційного значення. Відповідно до ч. 7 ст. 75 ГПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.
Отже, так як правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду (ч. 7 ст. 75 ГПК України), з урахуванням мотивів, наведених у цьому рішенні, та приписів п. 21 Розділу X Перехідних положення Земельного кодексу України (в редакції Закону України від 10.07.2018 №2498-VII, що набрав чинності з 01.01.2019), суд не враховує висновки апеляційного суду, наведені у рішенні Закарпатського апеляційного суду від 10.07.2017 у справі №299/3439/16-ц про неналежний доказ рішення 16 сесії 23 скликання Виноградівської міської ради від 21.03.2001 на підтвердження виникнення права власності на землю у Виноградівської міської ради та висновок апеляційного суду в цьому ж рішенні про те, що доказів переходу спірної земельної ділянки до Виноградівської міської ради в 2001 році немає.
Водночас суд зазначає, що рішення 16-ої сесії 23-го скликання Виноградівської міської ради від 21.03.2001 року «Про інвентаризацію земель КСГП « 8 березня» було предметом судового розгляду у справі №907/525/18 за позовом ФГ «Колос» до Виноградівської міської ради, за результатом розгляду якої рішенням Господарського суду Закарпатської області від 21.05.2019, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 04.12.2019, позов задоволено повністю та визнано незаконним і скасовано рішення міськради від 21.03.2001 "Про інвентаризацію земель КСГП « 8 Березня». 
Згідно з постановою Верховного Суду від 13.10.2020 у справі № 907/525/18 задоволено касаційну скаргу Виноградівської міської ради; скасовано рішення Господарського суду Закарпатської області від 21.05.2019 і постанову Західного апеляційного господарського суду від 04.12.2019 у справі № 907/525/18 та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Отже, рішення Виноградівської міської ради від 21.03.2001 «Про інвентаризацію земель КСГП « 8 березня», яке було предметом судового розгляду у справі №907/525/18, є чинним, так як за результатом касаційного розгляду справи згідно постанови Верховного Суду від 13.10.2020 у задоволенні позовних вимог ФГ «Колос» про визнання незаконним і скасування рішення міської ради від 21.03.2001 "Про інвентаризацію земель КСГП "8 Березня" було відмовлено.
Аналогічно, з урахуванням висновків суду, наведених у цьому рішенні, так як судом не встановлено правонаступництво ФГ «Колос» стосовно КСГП « 8 Березня», а також із врахуванням таких же правових висновків, наведених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 у справі № 907/29/19 та Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.10.2020 у справі № 907/525/18, які відповідно до ч.4 ст. 236 ГПК України є обов`язковими для суду для їх врахування щодо застосування відповідних норм права; з урахуванням ч.7 ст. 75 ГПК України, відповідно до якої правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду, при ухваленні рішення у справі суд не враховує висновки апеляційного суду, наведені у рішенні Закарпатського апеляційного суду від 10.07.2017 у справі №299/3439/16-ц, про те, що з 26.06.2000 (з моменту фактичної передачі земельних ресурсів) ФГ «Колос» стало законним володільцем належних КСГП « 8 Березня» на праві колективної власності земель.
Окремо суд погоджується з аргументами позивача про те, жодне із судових рішень у справі №299/3439/16-ц, на які вказує відповідач, не має преюдиційного значення, оскільки у таких судових рішеннях відсутні обставини щодо правомірності реєстрації за ФГ «Колос» 23.12.2021 спірної земельної ділянки.
З приводу доводів відповідача, що п. 21 Розділу X Перехідні положення Земельного кодексу України (в редакції Закону України від 10.07.2018 № 2498-VII, що набрав чинності з 01.01.2019) не застосовується до спірних правовідносин, оскільки КСГП « 8 березня» не припинило свою діяльність, то суд зазначає, що статут ФГ «Колос», зареєстрований розпорядженням голови Виноградівської райдержадміністрації від 26 червня 2000 року № 331, а у ЄДР зазначено про дату державної реєстрації фермерського господарства – 26.06.2000. 
У листі Виноградівського районного управління юстиції в Закарпатській області від 14.05.2015 № 01-09/24 зазначено, що Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців запроваджений з 01.07.2004 та на момент припинення діяльності КСГП « 8 Березня», внесення до реєстру відповідних відомостей не було передбачено чинним законодавством України. Отже в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців відомості про дату державної реєстрації припинення діяльності КСГП « 8 Березня» відсутні.
В силу приписів ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).
Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначив, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно він не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд зазначав, що стандарт доказування вірогідність доказів, на відміну від достатності доказів, підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.
Отже, враховуючи наведені у рішенні висновки суду про відсутність правонаступництва ФГ «Колос» стосовно КСГП « 8 Березня» та враховуючи, що на день державної реєстрації ФГ «Колос» – 26.06.2000 і до 01.07.2004 не було передбачено внесення до реєстру відповідних відомостей про припинення діяльності юридичної особи, оцінивши докази за принципом змагальності та вірогідності доказів, суд дійшов висновку, що надані позивачем докази є більш вагомі і з таких доказів є більш вірогідним факт припинення КСГП « 8 Березня», зокрема станом на 01.01.2019 – на день набрання чинності п. 21 Розділу X Перехідні положення Земельного кодексу України (в редакції Закону України від 10.07.2018 № 2498-VII, що набрав чинності з 01.01.2019).
Також не є обгрунтованими доводи відповідача про те, що ФГ «Колос» є належним правонаступником КСГП « 8 березня», що стверджується зокрема фактами погашення ФГ «Колос» всієї заборгованості, яка була у КСГП « 8 Березня» перед ДПІ у Виноградівському районі Закарпатської області, Виноградівським районним відділом пенсійного фонду України в Закарпатській області, управлінням державної казначейської служби України у Виноградівському районі, ВАТ ЕК «Закарпаттяобленерго» тощо.
Щодо цього суд зазначає, що погашення боргу однієї юридичної особи за іншу юридичну особу є односторонніми діями першої юридичної особи (у даному випадку – ФГ «Колос»), а тому сам по собі такий факт не є підставою правонаступництва щодо іншої юридичної особи, якщо таке правонаступництво не виникло відповідно до закону.
Щодо обгрунтованості рішення
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія А, № 303-А. пункт 29).
Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, пункт 30, від 27.09.2001).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК України).
Відповідно до положень ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень статті 74 ГПК України.
Згідно зі ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин ніж ті, що досліджені судом, а відтак, зважаючи на зазначене вище, позовні вимоги як обґрунтовано заявлені, підтверджені належними та допустимими доказами підлягають до задоволення.
Розподіл судових витрат
Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України "Про судовий збір".
Заявлені позовні вимоги носять майновий характер і розмір ставок судового збору за їх подання визначається за вимогами ст. 4 Закону України "Про судовий збір".
За подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір в розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пп. 1 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір").
Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 162 ГПК України позовна заява повинна містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються.
Відповідно до положень ч.1 ст. 163 ГПК України ціна позову визначається: 1) у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку; 2) у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна; 3) у позовах, які складаються з кількох самостійних вимог, - загальною сумою всіх вимог.
Позивач, звертаючись до суду з позовом визначив ціну позову, виходячи з вартості спірної земельної ділянки, визначеної на підставі долученої до позовної заяви довідки про оціночну вартість об`єкту нерухомості від 04.07.2025, складеної на підставі Порядку ведення єдиної бази даних звітів про оцінку та саме з врахуванням такої довідки позивачем сплачено судовий збір у справі у розмірі 9666,64 грн згідно платіжної інструкції №785 від 08.07.2025.
Відповідно до ч.ч.1 – 4 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 та 4 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.
Відповідач не надав доказів іншої вартості спірної земельної ділянки, а долучена міською радою до позовної заяви довідка про оціночну вартість об`єкту нерухомості від 04.07.2025, складена на підставі Порядку ведення єдиної бази даних звітів про оцінку, затвердженого наказом Фонду державного майна України 17.05.2018 № 658 (у редакції наказу від 12.01.2021 №24), зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 05.06.2018 за №677/32129. 
Судові витрати на підставі ст. 129 ГПК України, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відтак, оскільки позовні вимоги задоволено повністю, то на відповідача покладаються витрати зі сплати судового збору повністю.
Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 2, 13, 42, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 80, 129, 221, 236, 237, 238, 240, 256 ГПК України, суд
У Х В А Л И В:
Позов задовольнити.
Витребувати з чужого незаконного володіння Фермерського господарства «Колос» (код ЄДРПОУ - 03747509, місцезнаходження – 90300, Закарпатська область, Берегівський район, місто Виноградів, вулиця Тюльпанів, будинок 48, квартира 1) на користь територіальної громади міста Виноградів в особі Виноградівської міської ради (код ЄДРПОУ - 04053677, місцезнаходження – 90300, Закарпатська область, Берегівський район, місто Виноградів, площа Миру, будинок 5) земельну ділянку з кадастровим номером 2121210100:07:011:0093, площею 1,000 га, цільове призначення – для ведення особистого селянського господарства, контур №215, яка розташована в місті Виноградів Берегівського району Закарпатської області. 
Стягнути з Фермерського господарства «Колос» (код ЄДРПОУ - 03747509, місцезнаходження – 90300, Закарпатська область, Берегівський район, місто Виноградів, вулиця Тюльпанів, будинок 48, квартира 1) на користь Виноградівської міської ради Закарпатської області (код ЄДРПОУ - 04053677, місцезнаходження – 90300, Закарпатська область, Берегівський район, місто Виноградів, площа Миру, будинок 5) 9666,64 грн (дев`ять тисяч шістсот шістдесят шість гривень 64 копійок) у повернення сплаченого судового збору.
Наказ видати після набрання рішенням законної сили.
На підставі статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду, згідно з частиною першою статті 256 Господарського процесуального кодексу України, подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду.
Повне рішення складено і підписано 11.03.2026.

Суддя  С.В.Сисин