Справа № 465/4198/24 Головуючий у 1 інстанції: Кушнір Б.Б. 
Провадження № 22-ц/811/3869/25 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

19 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
Головуючого судді: Савуляка Р.В.
суддів: Мікуш Ю.Р., Шандри М.М.
секретаря: Заяць Я.І. 
з участю: представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ,
представника Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради – Григоровича Р.Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 31 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Львівської міської ради, про визнання права власності на нерухоме майно,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2024 року  ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Львівської міської ради, про визнання права власності на нерухоме майно.
В обгрунтування позовних вимог покликався на те, що відповідно до договору №1936 купівлі-продажу нежитлових приміщень способом викупу, укладеного 13 грудня 2007 року між Управлінням комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (продавець) та ОСОБА_1 (покупець), продавець зобов`язався передати у власність покупця - ОСОБА_1 нежитлові приміщення, загальною площею 15,3кв.м. по АДРЕСА_1 (об`єкт продажу), які належать Територіальній громаді м.Львова в особі Львівської міської ради.
Позивач умови договору купівлі-продажу виконав – сплатив вартість об`єкта продажу у строки, визначені договором, фактично користується вказаними нежитловими приміщеннями, оплачує комунальні послуги. Однак, відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, приміщення по акту приймання-передачі не передав. В подальшому, листами відповідач заперечував факт оплати таких приміщень та зазначав про пропуск строку підписання акту приймання-передачі, визначений договором. Дані обставини позбавляють позивача можливості зареєструвати право власності за придбані об`єкти нерухомого майна, вважає, що він набув право власності на придбані об`єкти.
З огляду на вищенаведене, просив визнати за ОСОБА_1 право власності на нежитлові приміщення, загальною площею 15,3 кв.м. по АДРЕСА_1 .
Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 31 жовтня 2025 року провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Львівської міської ради, про визнання права власності на нерухоме майно – закрито.
Роз`яснено позивачу, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.
Ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 31 жовтня 2025 року оскаржив представник ОСОБА_1 – Перунов Віктор Володимирович.
В апеляційній скарзі покликається на те, що на підставі договору № 1936 купівлі-продажу нежитлових приміщень Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради зобов`язалося передати ОСОБА_1 нежитлові приміщення загальною площею 15.3 кв.м. по АДРЕСА_1 /.
На виконання умов вищезазначеного договору ОСОБА_1 сплатив на рахунок продавця вартість вищезазначених приміщень в сумі 31956 грн, однак Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради свої зобов`язання за договором не виконало, не передало вищезазначені приміщення, повідомивши його про те, що в приватизаційній справі відсутні докази оплати їх вартості.
Оскільки процедура приватизації завершена та не оспорюється сторонами, об`єкт нерухомості продано, договір купівлі-продажу від 13 грудня 2007 року є дійсним, спір зводиться не до оспорювання процедури приватизація чи порядку набуття права власності в ході приватизації державного майна, а до неможливості зареєструвати набуте майно, спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. 
У суду не було підстав закривати провадження у справі, не вирішуючи питання щодо виникнення/невикнинення права власності на майном. 
Просить ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 31 жовтня 2025 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що відповідно до ст.360 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, пояснення представника Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради – Григоровича Р.Р. в заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволенню із наступних підстав.
Постановляючи оскаржувану ухвалу про закриття провадження у справі, суд прийшов до висновку, що спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки його вирішення законом віднесено до юрисдикції господарського суду та підлягає розгляду в порядку, передбаченому ГПК України.
З такими висновками колегія суддів не погоджується з наступних обставин.
Статтею 124 Конституції України передбачено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди.
Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Згідно із статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.
Відповідно до частини 1 статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Судова юрисдикція – це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства – цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.
Частиною 1 статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та (або) інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Так, ОСОБА_1 звернувся з позовом до Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, в якому просив визнати за ним право власності на нежитлові приміщення, загальною площею 15,3 кв.м. по АДРЕСА_1 .
Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції посилався на те, що наявний спір має розглядатися у порядку господарського судочинства, оскільки сторонами договору купівлі-продажу нежитлових приміщень способом викупу заперечується факт виконання його умов, орган приватизації заперечує щодо належного виконання позивачем умов договору та заперечує можливість підписання акту приймання-передачі нежитлових приміщень, а також заперечує набуття позивачем права власності відповідно до умов договору та чинного на момент виникнення правовідносин за договором законодавства.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, відповідно до договору №1936 купівлі-продажу нежитлових приміщень способом викупу, укладеного 13 грудня 2007 року між Управлінням комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (продавець) та, ОСОБА_1 (покупець), продавець зобов`язався передати у власність покупця - ОСОБА_1 нежитлові приміщення, загальною площею 15,3 кв.м. по АДРЕСА_1 (об`єкт продажу), які належать Територіальній громаді м.Львова в особі Львівської міської ради.
Вказаний договір посвідчено нотаріально 13 грудня 2007 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Поповичем О.С., зареєстровано в реєстріза №897, а також зареєстровано начальником управління комунальної власності Львівської міської ради Климковичем Є.О. 13 грудня 2007 року за реєстровим №1460-А.
Як стверджує позивач, ним умови договору купівлі-продажу виконано – сплачено вартість об`єкта продажу. Зокрема, на виконання умов п. 2.1 договору ним, у визначений договором тридцятиденний строк з моменту нотаріального посвідчення договору, здійснено оплату вартості об`єкта в розмірі 31 956 грн. на рахунок продавця, визначений п. 2.1. договору, що підтверджується квитанцією №1 від 11 січня 2008 року про оплату ним вказаної суми. В графі призначення платежу зазначено «за нежитлові приміщення згідно угоди №1916 від 13 грудня 2007 року».
Як зазначено в апеляційній скарзі, увесь цей час позивач фактично користується вказаними нежитловими приміщеннями та сплачує комунальні послуги. До укладення договору купівліпродажу приміщення перебували в користуванні позивача на підставі договору оренди.
На думку позивача, зі своєї сторони Управлінням комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради свої зобов`язання за договором не виконало.
Зокрема, пунктами 3.1., 6.1 договору передбачено обов`язок продавця передати об`єкт продажу покупцю в 3-денний термін після повної сплати вартості придбаного об`єкта продажу. Однак, Управління приміщення по акту приймання-передачі так і не передало. Факт непідписання акту приймання-передачі об`єкта договору також підтверджується листом в.о.начальника Управління комунальної власності Л.Сторож від 29 березня 2024 року.
Тобто спір стосується правомірності набуття ОСОБА_1 права власності на об`єкт нерухомого майна та подальшої реєстрації права власності на цей об`єкт.
Законодавство України передбачає, що право володіння, користування і розпорядження об`єктом приватизації переходить до покупця з моменту сплати повноївартості придбаного об`єкта приватизації (частина 1 ст. 22 закон України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» та ч. 4 ст. 27 Закону України «Про приватизацію державного майна»).
Велика Палата Верховного Суду у справі № 473/1433/18 від 07 квітня 2020 року у пунктах 29-31 вказала: «таким чином, в даних правовідносинах процедура приватизації державного майна завершена, жодна із сторін не ставить під сумнів правильність процедури приватизації, а сторони договору від 29 серпня 1995 року його чинність та дійсність. У справі, що розглядається, суть позовних вимог зводиться не до оспорювання процедури приватизації чи порядку набуття права власності в ході приватизації державного майна, а до неможливості
зареєструвати набуте майно. Отже, суд апеляційної інстанції, не перевіривши належним чином предмет та підстави заявленого позову, дійшов передчасного висновку про закриття провадження у справі з огляду на положення п. 2 ч. 1 ст. 20 ГПК України, оскільки такий спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.» 
Крім цього, відповідно до п. 27 цієї ж Постанови, з юридичної точки зору, приватизація - це майновий правочин, змістом якої є оплатне, частково оплатне або безоплатне відчуження державного та комунального майна. Згідно з приватизаційним законодавством, право власності на приватизований об`єкт переходить до покупця з моменту нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу.
У справі, що переглядається, процедура приватизації – завершена, об`єкт нерухомості – продано (як вказано в листі від 22 лютого 2008 року). Процедура приватизації та укладення договору від 13 грудня 2007 року (у т.ч. його дійсність та його нотаріальне посвідчення) – не оспорюється.
Позивач вважає, що на момент звернення до суду у нього вже було наявне право власності на спірне майно. Натомість, ОСОБА_1 маючи намір здійснити реєстрацію права власності свого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, в ході переписки, яка була у 2023 році дізнався, що відповідач не визнає його права власності. Саме, відсутність акту приймання-передачі унеможливлює реєстрацію права власності на придбане майно у державному реєстрі речових прав, через його згадку вдоговорі, як одного з документів, що підтверджує виникнення у Покупця права власності. 
Таким чином, у справі, що розглядається, суть позовних вимог зводиться не до оспорювання процедури приватизації чи порядку набуття права власності в ході приватизації, а до неможливості зареєструвати позивачем набутого майна.
З огляду на зміст та характер спірних правовідносин, суб`єктний склад цього спору колегія суддів вважає, що спір з урахуванням вимог статті 19 ЦПК України підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Отже, суд першої інстанції, не перевіривши належним чином предмет та підстави заявленого позову, дійшов передчасного висновку про закриття провадження у справі.
У зв`язку з чим оскаржувана ухвала про закриття провадження у справі підлягає скасуванню з направлення справи для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 6 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 379, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 –задовольнити.
Ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 31 жовтня 2025 року – скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 27 лютого 2026 року.

Головуючий: Савуляк Р.В. 

Судді: Мікуш Ю.Р. 

Шандра М.М.