Справа № 485/304/26
Провадження №2/485/293/26

РІШЕННЯ
іменем України

22 квітня 2026 року  м. Снігурівка

Снігурівський районний суд Миколаївської області у складі:
головуючий - суддя Соловйов О.В.,
секретар судового засідання Гусарова І.М.,
за участю представника позивача Завадської О.В. (в режимі відеоконференції),
відповідача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Снігурівка в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення відшкодування за невиконання кредитного договору,
встановив:
У лютому 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» (далі ТОВ «ВІН ФІНАНС») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення відшкодування за невиконання кредитного договору.
Позовні вимоги обґрунтовують тим (з урахуванням уточнень), що згідно з рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 17 квітня 2014 року з відповідачів на користь ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» солідарно була стягнуто заборгованість за кредитним договором №11378961000 від 31 липня 2008 року у розмірі 132586,20 грн. Кредитний договір №11378961000 від 31 липня 2008 року було укладено між АКБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , право вимоги заяким перісним кредитором було відступлено ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК». На підставі договору купівлі-продажу права вимоги №1930/К від 18 вересня 2019 року, ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» відступило право вимоги за кредитним договором №11378961000 від 31 липня 2008 року на користь позивача. Рішення суду відповідачі не виконали, заборгованість за кредитним договором не погасили. В зв`язку з чим, позивач просить стягнути солідарно з відповідачів відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України відсотки виходячи з 3% річних за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року в розмірі 7395,63грн, інфляційні втрати за вказаний період у розмірі 8920,25 грн, та штрафні санкції за подвійною ставкою НБУ у розмірі 61255,58 грн, а всього 77571,46 грн.
31 березня 2026 року відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали відзив на позовну заяву, в якому просять у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування вказали на те, що рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 17 квітня 2014 року вже стягнуто борг, пеню та інші штрафні санкції передбачені кредитним договором, тобто після винесення судом рішення про стягнення кредитної заборгованості, нарахування пені, відсотків та інших штрафних санкцій за кредитним договором припиняється, оскільки зобов"язання трансформується у судове рішення. Нова пеня у розмірі подвійної ставки НБУ на суму боргу вказаному рішенні суду і що перебуває на примусовому виконанні у виконавчій службі, не нараховується, відбувається припинення договірних санкцій. Крім того зазначають, що положеннями ст. 266 ЦК України встановлено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливає і до додаткової вимоги. Вимога про стягнення інфляційних втрат та річних, нарахованих на прострочений борг, що виник ще у 2012 році, заявлена у березні 2026 року поза межами строку позовної давності.
В судовому засідані представник позивача позов підтримала та просила його задовольнити в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в повному обсязі з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. 
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з"явилася, про причини неявки суд не повідомила.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків.
Судом встановлено, що 31 липня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником є ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 11378961000, відповідно до якого банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 16538 доларів США, що еквівалентно 80128,26 грн, у строк до 28 липня 2015 року зі сплатою 13% річних. В порядку забезпечення виконання боржником свого обов`язку за кредитним договором, 31 липня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником є ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_2 був укладений договір поруки.
08 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» уклало з ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, в тому числі за кредитним договором № 11378961000 від 31 липня 2008 року.
Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 17 квітня 2014 року у справі № 485/2695/13-ц, яке наявне у Єдиному державному реєстрі судових рішень, скасовано рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 06 лютого 2014 року та ухвалено нове рішення, яким частково задоволено позов ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в солідарному порядку на користь ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» заборгованість за кредитним договором від 31 липня 2008 року в розмірі 132586,20 грн, в тому числі, 110094,86 грн борг за кредитом та 22491,34 грн - за процентами, а також по 993,26 грн судових витрат з кожного (а.с.24-25).
Вказане рішення суду набрало законної сили та стало обов`язковим до виконання для всіх учасників справи.
18 вересня 2019 року між ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» та ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги № 1939/К , відповідно до якого ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» відступило ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» , а ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за кредитним договором від 31 липня 2008 року.
Ухвалою Снігурівського районного суду Миколаївської області від 15 листопада 2019 року у справі 485/2695/13-ц, яка наявна у Єдиному державному реєстрі судових рішень, у виконавчому провадженні за виконавчим листом, виданим на підставі рішення апеляційного суду Миколаївської області від 17 квітня 2014 року про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в солідарному порядку, кредитної заборгованості в розмірі 132586,20 грн та судових витрат по 993,26 грн з кожного, на користь ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК», замінено стягувача на ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» (а.с.26-27).
Відповідно до наказу ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» №55-к від 25 липня 2024 року, на виконання протоколу Загальних зборів учасників вказаного товариства від 25 липня 2024 року, було перейменовано ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» на ТОВ «ВІН ФІНАНС» (а.с.22-23).
Наявність грошового зобов"язання у період 2019-2022 років у вказаній справі відповідачі не спростували.
Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Якщо учасники зобов`язання порушують хоч би одну з умов його належного виконання, зобов`язання не припиняється, а трансформується (змінюється), оскільки в такому випадку на сторону, яка допустила неналежне виконання покладаються додаткові юридичні обов`язки відшкодування збитків, сплата неустойки, тощо. Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але не сплачує їх та неправомірно користується ними, також врегульовані законодавством.
Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 30.01.2019 у справі №922/175/18, постанови Верховного Суду України від 06.06.2012 у справі №6-49цс12, від 24.10.2011 у справі №6-38цс11).
Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 ЦК і статті 230 Господарського кодексу України. Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями. Зазначені висновки містяться в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 30.01.2019 у справі №922/175/18 та Постанові Верховного Суду України від 17.10.2011 у справі №6-42цс11.
Дія положень статті 625 ЦК України поширюється на усі грошові правовідносини, якими є зобов`язання виражене у грошових одиницях (ст.524, 533-535, 625 ЦК України). Зазначений висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі №910/22034/15, а також Постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №910/10156/17 (провадження №12-14гс18), від 19.06.2019 у справі №703/2718/16 (провадження 14-241 цс19), від 04.02.2020 у справі №912/1120/16 (провадження 12-142 гс19).
За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Зазначений висновок узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11.04.2018 у справі №758/1303/15-ц (провадження №14- 68цс18) та від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18).
Згідно з приписами частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється на підставах, визначених договором або законом.
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Цивільне законодавство України, зокрема присвячена припиненню зобов`язань глава 50 ЦК України, не містить положень про те, що набрання законної сили рішенням суду про стягнення грошового боргу із зобов`язаної до його сплати особи припиняє зобов`язання, на підставі якого цей борг виник.
Набрання законної сили рішенням про присудження не змінює і не припиняє того зобов`язання, до примусового виконання обов`язку з якого присуджений боржник (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 25.01.2022 у справі №761/16124/15-ц, провадження №14-184цс20).
Таким чином, наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав: не припиняє правовідносин сторін цього договору; не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання; не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення.
Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною в Постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.02.2019 у справі №924/312/18 та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.10.2018 у справі №922/4099/17.
Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц (провадження №14-241цс19) та №646/14523/15-ц (провадження №14-591цс18), від 13.11.2019 у справі №922/3095/18 (провадження №12- 105гс19), від 18.03.2020 у справі №902/417/18 (провадження №12-79гс19).
Відповідно ч. 2 ст. 554 ЦК України, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Беручи до уваги додатковий характер зобов`язання поручителя, кредитор мас право вимагати стягнення з поручителя процентів у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання, забезпеченого порукою, на основі ч. 2 ст. 625 ЦК до фактичного погашення боргу. При цьому проценти нараховуються в порядку і розмірі, в яких вони підлягають відшкодуванню боржником за основним зобов`язанням, якщо інше не встановлено договором поруки.
З огляду на те, що відповідачами після набрання законної сили рішенням суду, вищевказане рішення суду у період 2019-2022 років не було виконано, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення 3% річних та інфляційних втрат.
Внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання кредитор набуває право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням. Тому право подати позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за кожен місяць виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення, що узгоджується з діючою судовою практикою.
Матеріалами справи підтверджено, що відповідачі мали перед позивачем грошове зобов`язання, яке виникло з договору про надання споживчого кредиту № 11378961000 від 31 липня 2008 року в сумі 132586,20 грн, що підтверджується рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 17 квітня 2014 року про стягнення заборгованості та ухвалою Снігурівського районного суду Миколаївської області від 15 листопада 2019 року про заміну сторони у виконавчому провадженні.
Частиною 4 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
В судовому засіданні відповіфдач заначив, що на теперішній час рішення суду виконано, однак в 2019-2022 роках заборгованість відповідала розмірам вказаним в позовній заяві.
Період прострочення грошового зобов`язання визначений у позовній заяві: з 23.02.2019 до 31.12.2019 312 днів; з 01.01.2020 до 23.02.2020 54 дні; з 28.02.2020 до 24.05.2020 87 днів; з 26.05.2020 до 07.09.2020 105 днів; з 20.05.2021 до 21.07.2021 63 дні; з 17.12.2021 до 23.02.2022 69 днів.
Згідно з наданим позивачем розрахунком, сума 3% річних, інфляційних втрат та штрафних санкцій за подвійною ставкою НБУ у зв"язку з несвоєчасним виконанням рішення апеляційного суду Миколаївської області від 17 квітня 2014 року становить 7395,63 грн, 8920,25 грн та 61255,58 грн, відповідно, а всього 79130,38 грн.
При цьому, розрахунок 3% річних здійснений за формулою:
Сума санкції = С х 3 х Д : 365 : 100, де С сума заборгованості, Д кількість днів прострочення.
Розрахунок інфляційних втрат позивачем здійснений за формулою:
ІІС =(ІІ1 : 100) х (ІІ2 : 100) х (ІІ3 : 100) х … (ІІZ :100)
ІІ1 індекс інфляції за перший місяць прострочення,
…..
ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення.
Загальний розмір заборгованості по сплаті інфляційних втрат та 3% річних за рішенням суду, що підлягає стягненню станом на 23 лютого 2022 року, відповідно до розрахунку заборгованості, становить 16315,88 грн., з яких: нараховані 3% річних - 7395,63 грн., втрати від інфляції 8920,25 грн.
Вказаний розрахунок заборгованості відповідачі не заперечили.
Таким чином, суд встановив, що вимоги позову ТОВ «ВІН ФІНАНС» в частині відшкодування 3 % річних та інфляційних втрат базуються на нормах чинного законодавства і підлягають задоволенню в повному обсязі.
З приводу доводів відповідачів про те, що вимога позивача про стягнення інфляційних втрат та річних заявлена поза межами строку позовної давності, суд звертає увагу на наступне.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України.
Відповідно до п. 12 Перехідних та прикінцевих положень до ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID_19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) 12 березня 2020 року на території України був встановлений карантин, дію якого неодноразово продовжено. Дію карантину скасовано 01 липня 2023 року.
Крім того, відповідно до п. 19 Перехідних та прикінцевих положень до ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Законом України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» від 14 травня 2025 року, який набрав чинності 04 вересня 2025 року, пункт 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України виключено.
Таким чином, з 12 березня 2020 року по 01 липня 2023 року перебіг строків позовної давності продовжено, а з 24 лютого 2022 року та по 03 вересня 2025 року перебіг строків позовної давності зупинено. 
У постанові від 23.02.2023 у справі №911/3025/21 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зазначив, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених cт. 625 ЦК України не є додатковими вимогами в розумінні ст. 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою у будь-якому випадку не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних витрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.
Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.10.2018 у справі №922/4099/17, з огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 у справі №918/329/16.
Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц погодилась з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10.04.2018 та 27.04.2018 у справах №910/16945/14 та №908/1394/17, від 16.11.2018 у справі №918/117/18, від 30.01.2019 у справах №905/2324/17 та №922/175/18, від 13.02.2019 у справі №924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Щодо вимоги позивача про стягнення штрафних санкцій слід зазначити наступне.
Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). 
Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).
Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Оскільки, як зазначалося вище, рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 17 квітня 2014 року з відповідачів вже стягнуто заборгованість за кредитним договором №11378961000 від 31 липня 2008 року, тим самим банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, у зв"язку з чим й втратив право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку.
Встановлено, що предметом позовної заяви є стягнення пені нарахованої позивачем за прострочення грошового зобов`язання у період з 23 лютого 2019 року до 23 лютого 2022 року, а тому до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення Закону, що діяв на момент виникнення спірних правовідносин.
Частину третю статті 549 ЦК України було доповнено абзацом другим згідно із Законом № 4196-IX від 09 січня 2025 року, яка передбачає що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені.
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до частин першої та третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.
Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Єдиний виняток з даного правила, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Таким чином, положення частини третьої статті 549 доповнена абзацом другим згідно із Законом № 4196-IX від 09 січня 2025 року, поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.
З огляду на вище наведенні положення, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні вимог позивача про стягнення штрафних санкцій в сумі 61255,58 грн.
Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення відшкодування за невиконання кредитного договору підлягають до задоволення частково у розмірі 16315,88 грн, з яких: 7395,63 грн - 3% річних, 8920,25 грн - інфляційні втрати за період прострочення.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між стронами суд враховує наступне.
За правилами ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.
При поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в сумі 2662,40 грн, відповідно до вимог ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" (а. с. 35 зворот).
У зв`язку з чим, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (21,03 %), що становить 559,90 грн, в рівних частинах по 279,95 грн з кожного.
Щодо вимог позивача про стягнення витрат на правову допомогу, суд звертає увагу на наступне.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України).
На підтвердження витрат на правову допомогу позивачем надано копію договору договору № 97 про надання правової допомоги від 03 грудня 2025 року укладеного між ТОВ «ВІН ФІНАНС» та адвокатським бюро «Анастасії Міньковської» (а.с. 18-20); додаткову угоду від 03 грудня 2025 року до договору № 97 про надання правової допомоги від 03 грудня 2025 року (а.с.14); свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС № 11306/10 виданого 02 листопада 2023 року адвоката Мінькоської А.А. (а.с. 21); детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатським бюро «Анастасії Міньковської», необхідних для надання правничої (правовох) допомоги за позовом ТОВ «ВІН ФІНАНС» (а.с. 17); акт про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) від 19 лютого 2026 року, сторони підтвердили що адвокатське бюро надало, клієнт прийняв правничу (правову) допомогу загальною вартістю 7000,00 грн, а саме послуги з підготовки позовної заяви з додатками про стягнення заборгованості (а.с. 10).
Пунктом 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судові втрати пов`язані з розглядом справи покладається: у разі часткового заводження позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку з чим, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню витрати на правничу допомогу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (21,03 %) що становить 1472,10 грн, в рівних частинах по 736,05 грн з кожного.
Керуючись ст. 4, 13, 81, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд
ухвалив:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення відшкодування за невиконання кредитного договору - задовольнити частково.
Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС», код ЄДРПОУ 38750239, місцезнаходження юридичної особи: 04112, м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, буд. 8, збитки в якості відповідальності за несвоєчасне виконання рішення суду у справі № 485/2695/13-ц у розмірі 16315,88 грн (шістнадцять тисяч триста п"ятнадцять грн 88 к.), яка складається з інфляційних збитків у розмірі 8920,25 грн та 3% річних у розмірі 7395,63 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС», код ЄДРПОУ 38750239, місцезнаходження юридичної особи: 04112, м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, буд. 8, судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору пропорційно задоволених позовних вимог з кожного по 279,95 грн (двісті сімдесят дев"ять грн 95 к.) та витрати на правову допомогу пропорційно задоволених позовних вимог з кожного по 736,05 грн (сімсот тридцять шість грн 05 к.).
У задоволенні решти вимог позивачу відмовити. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Дата складення повного судового рішення – 22 квітня 2026 року.

Суддя О. В. Соловйов