П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2026 року 
м. Рівне

Справа № 558/463/24
Провадження № 22-ц/4815/52/26

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Боймиструка С.В., суддів: Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.,
секретар судового засідання: Хлуд І.П.
за участю: ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Ляшка Дмитра Володимировича на рішення Демидівського районного суду Рівненської області від 10 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Боремельської сільської ради, треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору – ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

в с т а н о в и в :
Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою до відповідача Боремельської сільської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.
У позовній заяві позивач ОСОБА_2 просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 , загальною площею 107,8 кв.м., в т.ч. житловою площею 43,4 кв.м.
В обґрунтування таких позовних вимог позивач ОСОБА_2 у позовній заяві зазначила про те, що до 1992 року вона проживала в с. Великі Озера Дубровицького району Рівненської області, яке належало до зони безумовного відселення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. В 1992 році вона з своїми батьками та колишнім чоловіком ОСОБА_6 була переселена в с. Малеве Дубенського (ліквідованого Демидівського) району Рівненської області. В тому ж 1992 році, після народження дочки, у її чоловіка з її батьками почалися непорозуміння, а тому вона з чоловіком вирішили знайти собі інше житло. Після звернення до Малівської сільської ради, а згодом до Рівненської обласної державної адміністрації, після отримання відповідного погодження, вона з своєю родиною почала проживати в житловому будинку АДРЕСА_1 . . Згодом спільне життя з чоловіком ОСОБА_6 не склалося та вони розлучилися.
Рішенням Демидівського районного суду Рівненської області в справі №2-22/2007 від 5 лютого 2007 року за позовом Малівської сільської ради ОСОБА_6 було визнано таким, що втратив право користування житловим будинком по АДРЕСА_1 .
У 2018 році вона звернулася до Малівської сільської ради з клопотанням про приватизацію житлового будинку по АДРЕСА_1 , в якому проживає з 2001 року. Проте у задоволенні такого звернення їй було відмовлено у зв`язку з відсутністю первинного документа на право вселення.
У позовній заяві позивач ОСОБА_2 зазначає про те, що вона разом з членами сім`ї проживає в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , добросовісно користується таким житловим будинком та господарськими будівлями, відкрито володіє таким нерухомим майном, безперервно користується таким нерухомим майном більше десяти років, а тому вважає, що правомірно за набувальною давністю набула право власності на вказане нерухоме майно. За час її проживаня в будинку вона вчасно оплачувала комунальні послуги, проводила ремонтні роботи в будинку, провела газифікацію будинку.

Рішенням Демидівського районного суду Рівненської області від 10 липня 2025 року у задоволенні вказаного позову відмовлено повністю.

Вважаючи рішення суду незаконним, ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Ляшко Д.В., оскаржила його в апеляційному порядку. Апелянт зазначає, що оскаржуване рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.
Узагальнені доводи зводяться до того, що суд безпідставно відмовив у задоволенні позову про визнання права власності за набувальною давністю, оскільки матеріалами справи підтверджується тривале, відкрите та безперервне володіння позивачем спірним житловим будинком понад встановлений законом строк, фактичне проживання у ньому разом із сім`єю, утримання майна та сплата витрат на його утримання.
Висновки суду щодо недобросовісності володіння є необґрунтованими, оскільки у рішенні не наведено конкретних обставин, які б свідчили про недобросовісну поведінку позивача або про те, що позивач знав чи повинен був знати про неправомірність володіння майном. На думку апелянта, суд фактично зробив такі висновки на припущеннях, без належного доказового підтвердження.
Суд помилково врахував можливі майбутні претензії третіх осіб (членів сім`ї позивача) як підставу для відмови у позові, хоча такі особи самостійних вимог не заявляли, заперечень проти задоволення позову не подали та фактично підтримували позовні вимоги. Апелянт вважає, що висновки суду про можливість набуття ними права власності у майбутньому мають характер припущень і не можуть бути підставою для відмови у позові.
Суд першої інстанції неправильно застосував положення статті 344 ЦК України, не врахувавши правові позиції Верховного Суду щодо критеріїв добросовісності володіння та моменту оцінки такої добросовісності — на час заволодіння майном.
На думку апелянта допущено порушення норм процесуального права, оскільки третіх осіб було залучено до участі у справі після закриття підготовчого провадження, що суперечить вимогам статті 53 ЦПК України та вплинуло на правильність вирішення справи.
Відзивів не надходило.

Відповідно до положень статті 367 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що згідно паспорта НОМЕР_1 , Витяга з Реєстру територіальної громади від 29 серпня 2024 року (а.с. 6-9) позивач ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 1 грудня 1992 року.
Згідно рішення Демидівського районного суду Рівненської області від 5 лютого 2007 року в справі №2-22/2007 (а.с. 10, 11) ОСОБА_6 визнано таким, що втратив право користування житловим будинком, що знаходиться в АДРЕСА_1 , в зв`язку з відсутністю в ньому понад шість місяців.
Дослідженими квитанціями, договорами про надання послуг з газопостачання №389 від 27 грудня 2005 року, про надання послуг з вивезення побутових відходів від 1 квітня 2006 року, про користування електричною енергією (а.с. 13-15, 18-20, 31-34) встановлено, що позивач ОСОБА_2 сплачувала квартирну плату за користування спірним будинком, укладала договори про газопостачання, користування електричною енергією спірного будинку.
Відповідно до виписки з погосподарської книги №6 с. Малеве Дубенського району Рівненської області №60/01-08/24 від 11 січня 2024 року (а.с. 17) протягом 2016-2023 років у житловому будинку АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
За положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.
Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Із положень статті 48 ЦПК України слідує, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава
Позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; предметом спору є однорідні права і обов`язки (стаття 50 ЦПК України).
Визначення кола відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача, а встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц).
Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2019 року у справі №642/6181/16-ц).
Водночас у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 жовтня 2020 року у справі №761/23904/19 зазначено, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
Встановлено, що позивач ОСОБА_2 з 1 грудня 1992 року зареєстрована у житловому будинку АДРЕСА_1 (а.с. 8, 9).
Рішенням Демидівського районного суду Рівненської області від 5 лютого 2007 року №2-22/2007 встановлено, що у 2001 році житловий будинок АДРЕСА_1 був наданий в користування ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , які проживали однією сім`єю.
У житловому будинку також проживають та зареєстровані протягом більше десяти років чоловік позивача – ОСОБА_3 та діти ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ..
Встановивши, що разом з позивачкою в спірному будинку проживали інші особи, що можуть претендувати на частину такого нерухомого майна, місцевий суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову через неповний суб`єктний склад.
Водночас суд першої інстанції не врахував, що лише за наявності належного складу відповідачів у цій справі він був у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення чи відмову у задоволенні по суті спору.
Пред`явлення позову до неналежного складу відповідачів є самостійною (а не додатковою) підставою для відмови в позові. Вирішення позову з неналежним складом відповідачів не може мати наслідком встановлення судом обставин справи по суті та викладення у рішенні відповідних висновків щодо відмови в позові з інших підстав, зокрема щодо добросовістності позивачки та наявності підстав для застосування ст.344 ЦК України, у зв`язку з чим оскаржуване судове рішення підлягає зміні в мотивувальній частині.
Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 – адвоката Ляшка Дмитра Володимировича задовольнити частково.
Рішення Демидівського районного суду Рівненської області від 10 липня 2025 рокузмінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В решті рішення Демидівського районного суду Рівненської області від 10 липня 2025 рокузалишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 26 лютого 2026 року

Судді: Боймиструк С.В.

Гордійчук С.О.

Ковальчук Н.М.