ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України
14 квітня 2026 року
м. Харків
справа № 638/9876/23
провадження № 22-ц/818/1666/26
провадження № 22-ц/818/2194/26
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.
суддів: Мальований Ю.М., Яцина В.Б.
за участю секретаря: Шнайдер Д.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - Шоста Харківська міська нотаріальна контора, про визнання права власності на частину автомобіля в порядку компенсації та грошових вкладів, -
за апеляційними скаргами представника ОСОБА_3 – адвоката Овсяника Сергія Анатолійовича на рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 03 листопада 2025 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 05 грудня 2025 року, постановлене суддею Яковлевою В.М.
в с т а н о в и в :
У квітні 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом, в якому з урахуванням уточнень просили:
?визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/6 частину вартості автомобіля TOYOTA Prius, державний номерний знак НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 , сірого кольору, стягнувши з ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , грошову компенсацію у розмірі 63 983,33 грн.;
?визнати за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/6 частину вартості автомобіля TOYOTA Prius, державний номерний знак НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 , сірого кольору, стягнувши з ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , грошову компенсацію у розмірі 63 983,33 грн.
?визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/6 частину грошових вкладів з нарахованими відсотками та усіма видами начислень, що знаходились на рахунках у AT «Ощадбанк», відкритих на ім`я ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , станом на 29.04.2022, та були спільною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , стягнувши з ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , грошову компенсацію у розмірі 32713,25 грн.
?визнати за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/6 частину грошових вкладів з нарахованими відсотками та усіма видами начислень, що знаходились на рахунках у AT «Ощадбанк», відкритих на ім`я ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , станом на 29.04.2022, та були спільною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , стягнувши з ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , грошову компенсацію у розмірі 32713,25 грн.
?стягнути з ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , та ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 понесені ними судові витрати. 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Харкова від 03 листопада 2025 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , грошову компенсацію у розмірі 63 983,33 грн. вартості належної їй 1/6 частки у спадковому майні - транспортного засобу марки TOYOTA Prius, державний номерний знак НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 , сірого кольору. Стягнуто з ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_2 , грошову компенсацію у розмірі 63 983,33 грн. вартості належної їй 1/6 частки у спадковому майні - транспортного засобу марки TOYOTA Prius, державний номерний знак НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 , сірого кольору. Стягнуто з ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_1 , грошову компенсацію 1/6 частину грошових вкладів з нарахованими відсотками та усіма видами начислень, що знаходились на рахунках у AT «Ощадбанк», відкритих на ім`я ОСОБА_3 , станом на 29.04.2022, в розмірі 32713,25 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , грошову компенсацію 1/6 частину грошових вкладів з нарахованими відсотками та усіма видами начислень, що знаходились на рахунках у AT «Ощадбанк», відкритих на ім`я ОСОБА_3 , станом на 29.04.2022, в розмірі 32713,25 грн. В іншій частині позовних вимог – відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , судові витрати в розмірі 2147,20 грн.
Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Харкова від 05 грудня 2025 року заяву задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8928 гривень 57 копійок. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8928 гривень 57 копійок.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 – адвокат Овсяник Сергій Анатолійович просить рішення суду скасувати. В задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Додаткове рішення скасувати, у задоволенні заяви про стягнення витрат відмовити.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що висновки суду першої інстанції щодо доведеності позовних вимог зроблені без належного з`ясування обставин справи та без належної оцінки наявних в матеріалах справи доказів. Крім того, судом першої інстанції не звернув увагу, що перед звернення до суду частину вкладу на одному з рахунків померлого ОСОБА_4 , було добровільно перераховано відповідачкою на користь позивачів. Також суд безпідставно відкинувши доводи відповідачки про те, що спірний автомобіль є її особистою приватною власністю. Апелянт наголошує, що автомобіль Toyota Prius, був особистою приватною власністю ОСОБА_3 , а отже не може бути включений до складу спадщини після смерті її чоловіка. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Позивачі з метою оформлення свідоцтва на частку майна у спільній сумісній власності до нотаріуса не зверталися. Відмови нотаріуса матеріали справи не містять, що позбавляє суд можливості перевірити, чи взагалі дійсно були порушені/ порушуються права заявників. Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин позивачами не було надано і в матеріалах справи не міститься. В даній справі а ні особисто позивачами, а ні їхнім представником – адвокатом Стрикалем М.В., який приймав участь в судових засіданнях, до закінчення судових дебатів не заявлялось клопотання про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу, тому підстави для стягнення витрат відсутні.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно набуте під час перебування відповідача зі спадкодавцем у шлюбі, а відповідач не довела, що автомобіль набутий під час шлюбу та кошти на рахунках є її особистою власністю, а тому частка кожного із спадкоємців у спільному майні, яка становить 1/6 частку автомобіля та банківських вкладів, входить до складу спадщини. Тому з відповідачки підлягає стягненню компенсації вартості їх частини.
Ухвалюючи додаткове рішення, суд виходив із того, що дослідивши докази понесених судових витрат, надані представником позивачів, які були подані у встановленому законом порядку, з урахуванням обставин справи, розмір витрат, які підлягають стягненню з відповідача на користь кожного з позивачів становить 8928,57 грн.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що згідно свідоцтва про смерть, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.134 зворот т.1)
Як убачається зі свідоцтв про народження, ОСОБА_4 був батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Згідно свідоцтва про одруження ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.12.1999 року.(а.с.139 зворот т.1)
Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, яка складалася з належного йому на момент смерті майна, а саме: чотирикімнатної квартири АДРЕСА_1 , гаражу в ГК «Лісний» по пр. Перемоги, 84 в м.Харкові, автомобіля TOYOTA PRIUS НОМЕР_2 , вкладів на рахунках ОСОБА_4 у AT «Укргазбанк», Харківському обласному управлінні AT «Ощадбанк», у ТВБК №10020/,450, ТВБВ №10020/0515.
Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_4 , є його дружина- відповідач ОСОБА_3 та його діти - ОСОБА_1 та ОСОБА_6 . 
Всі спадкоємці першої черги прийняли спадщину в установленому законом порядку і в строк, звернувшись до Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори з відповідними заявами.
18.05.2023 позивачі, отримали свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/6 частину (кожній) квартири АДРЕСА_1 , а також на 1/6 частин (кожній) гаражного боксу в ГК «Лісний », а також на 1/6 частину (кожній) вкладів з нарахованими відсотками та усіма видами начислень, що знаходяться у філії -Харківське обласне управління AT «Ощадбанк», у ТВБК №10020/450: № НОМЕР_6 - суми залишку у національній валюті; у ТВБВ №10020/0515: № НОМЕР_7 ; по 1/3 частки (кожній) у AT «УкрГазБанк» на рахунку у форматі IBAN НОМЕР_8 в національній валюті, внутрішній № 26203924439802.100101.980.
Водночас, після смерті ОСОБА_4 автомобіль TOYOTA PRIUS державний номер НОМЕР_2 був відчужений відповідачкою ОСОБА_3 , оскільки був зареєстрований за останньою.
Згідно Єдиного реєстру МВС автомобіль марки TOYOTA PRIUS НОМЕР_2 зареєстрований 07.12.2019 у ТСЦ №6350 РСЦ МВС в Харківській обл. на ім`я гр. ОСОБА_3 , 1962 року народження. Підставами проведення реєстраційних дій був договір купівлі-продажу 6531/19/001215, оформлений 07.12.2019 у ПП «Імпекс Групп». 18.01.2023 транспортний засіб перереєстровано на гр. ОСОБА_7 . 
Як убачається з виписок банку, станом на час смерті ОСОБА_4 на банківських рахунках ОСОБА_3 були накопичення НОМЕР_9 - 93 572, 09грн; НОМЕР_10 – 102 707, 40 грн.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до статті 1217ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтею 1220ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України).
У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).
Згідно ч. 1 ст.1267ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.
Статтею 1226ЦК України визначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.
Статтею 1268ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини.
За ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).
Відповідно до статті 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.
Визнання майна об`єктом спільної сумісної власності, визначення часток співвласників у праві спільної власності на майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. 
Відповідно до положень ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує, про що зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Верховний Суд у постановах від 27.01.2020 у справі № 442/8047/16-ц та від 29.01.2021 у справі № 161/14048/19 указав на те, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує, оскільки відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.
За час перебування у шлюбі за ОСОБА_3 був зареєстрований транспортний засіб марки TOYOTA Prius, державний номерний знак НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 , сірого кольору.
Відповідачка не заперечила факт відчуження транспортного засобу після смерті чоловіка ОСОБА_4 .
Відповідно до довідки ФО-П ОСОБА_8 від 14.07.2023 року Дійсна (ринкова) вартість автомобіля, складає 383 900 грн..
Висновок суду про те, що позовні вимог про визнання права власності в поряду спадкування за законом на 1/6 автомобіля та стягнення компенсації вартості належних їм часток на користь позивачів ( по 63983,33 грн. кожній) відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Доводи апеляційної скарги про те, що автомобіль придбано за отримані від матері кошти за Договором дарування грошових коштів від 01.11.2019 року, судова колегія відхиляє з огляду на наступне.
Відповідно до статті 57 СК України не може бути спільним майно, яке набув один із подружжя на підставі договору дарування, в порядку спадкування або ж придбане за кошти, які належали їй, йому особисто.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що автомобіль належить на праві спільної сумісної власності, оскільки зазначене майно придбано за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Доказів, що майно було набуто за особисті кошти ОСОБА_3 , матеріали справи не містять. За таких обставин суд першої інстанції, врахувавши принцип рівності часток, дійшов правильного висновку про належність ОСОБА_4 за життя права на 1/2 частку спірного автомобіля.
Доказів, які б свідчили, що кошти отриманні ОСОБА_3 від матері були витрачені саме на придбання вказаного автомобіля суду не надано. 
В договорі дарування грошових коштів від 01 листопада 2019 року не вказано, що ці грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна (на приднання транспортного засобу), його умовами лише визначено прийняття обдарованим у дар грошових коштів в розмірі 350 000, 00 грн.
Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду викладеними у постанові від 10 травня 2023 року у справі № 215/1191/17. 
Презумпції спільності права власності подружжя на майно не може бути спростована поясненнями свідків (Постанова КЦС ВС від 03.09.2024 № 523/6344/21).
Крім того, допитана в суді першої інстанції відповідачка зазначила, що транспортним засобом вона не керувала та не керує, посвідчення водія не має. Користувався та керував автомобілем саме чоловік або її донька.
Зазначене свідчить про те, що автомобіль був придбаний і використовувався в інтересах сім`ї.
Належних і допустимих доказів, що автомобіль є особистою приватною власністю відповідачки матеріали справи не містять.
Щодо позовних вимог про визнання права на кошти на банківськіх рахунках, судова колегія зазначає наступне.
На виконання ухвали суду АТ "Державний ощадний банк України" (01001, місто Київ, вул. Госпітальна, будинок 12-Г) надано відомості (із зазначенням номера рахунку, дати відкриття та закриття) про всі банківські рахунки (депозитні, поточні, тощо), які були відкриті на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП: НОМЕР_4 , за період з 25.12.1999 року по 29.04.2022 року, а також банківські виписки про рух грошових коштів по кожному з таких рахунків за період з 25.12.1999 року по 29.04.2022 року, а також інформацію про залишок коштів на таких рахунках станом на 29.04.2022 року.
Згідно із довідкою АТ «Ощадбанк» від 04.12.2023 року, на ім`я ОСОБА_3 відкрито карткові рахунки: IBAN НОМЕР_11 ; НОМЕР_9 ; НОМЕР_10 ; НОМЕР_12 станом на 29.04.2022 року фактичний залишок на рахунку становить НОМЕР_11 - 0,00 грн; НОМЕР_9 - 93 572, 09грн; НОМЕР_10 – 102 707, 40 грн; НОМЕР_12 - 0,00 грн (а.с. 186 том 1).
Разом з тим зазначені кошти було покладено на рахунку в період шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Тому є спільною сумісною власністю подружжя.
Водночас, беззаперечних доказів джерела походження коштів, що були покладено на рахунки в АТ «Ощадбанк»: IBAN НОМЕР_11 ; НОМЕР_9 ; НОМЕР_10 ; НОМЕР_12 саме як належних особисто ОСОБА_3 матеріали справи не містять.
Вкладник має право розпорядитися правом на вклад у банку (фінансовій установі) на випадок своєї смерті, склавши заповіт або зробивши відповідне розпорядження банку (фінансовій установі).
Право на вклад входить до складу спадщини незалежно від способу розпорядження ним.
На майно, яке переходить у порядку спадкування до спадкоємців або держави, нотаріусом видається свідоцтво про право на спадщину (стаття 66 Закону України «Про нотаріат»).
18.05.2023 позивачі - отримали свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , зокрема і на 1/6 частину (кожній) вкладів з нарахованими відсотками та усіма видами начислень, що знаходяться у філії -Харківське обласне управління AT «Ощадбанк», у ТВБК №10020/450: № НОМЕР_6 - суми залишку у національній валюті; у ТВБВ №10020/0515: № НОМЕР_7 ; по 1/3 частки (кожній) у AT «УкрГазБанк» на рахунку у форматі IBAN НОМЕР_8 в національній валюті, внутрішній № 26203924439802.100101.980 (дата відкриття 19.08.2017), належність яких спадкодавцю підтверджено відповідними листами банківських установ, одержаних на запит нотаріальної контори.
Натомість, оскільки вказані рахунки відкрито на ім`я ОСОБА_3 , спадкоємці не мали можливості оформити свої спадкові права у нотаріуса.
Висновок суду про те, що спірні грошові кошти є спільним майном подружжя, тому у спадкоємців виникло право на отримання частки у цьому майні, відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Доводи апеляційної скарги про те, що кошти належали особисто ОСОБА_3 та є її заробітною платою, є безпідставними.
Доказів джерела походження коштів, що були покладено на рахунки в АТ «Ощадбанк»: IBAN НОМЕР_11 ; НОМЕР_9 ; НОМЕР_10 ; НОМЕР_12 саме як належних особисто ОСОБА_3 матеріали справи не містять.
Проте відповідно до вимог ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності є, в тому числі, заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу.
Рішення суду відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Щодо оскарження додаткового рішення суду.
З матеріалів справи убачається, що 01.08.2023 адвокат Стрикаль М.В., з однієї сторони, та ОСОБА_9 з іншої сторони, уклали договір про надання правової допомоги.
Згідно п. 6.1 даного договору адвокат має право на отримання гонорару у звязку з виконанням доручення клієнта у порядку, встановленому цим договором. Розмір гонорару визначається додатковим договором до цього договору.
В свою чергу, згідно п. 1.1 додаткової угоди №1 до договору про надання правничої (правової) допомоги від 01.08.2023 на виконання п.6.1 Договору адвокат і клієнт погодили, що розмір гонорару адвоката за надання правової допомоги становить 10000,00 грн (фіксована сума).
Відповідно до Акту від 07.11.2025 до договору про надання правової допомоги від 07.11.2025 адвокатом надано такі види правової допомоги:
- надання юридичної консультації - 1 год
-складання та подання до суду позовної заяви – 6 год;
- складання та подання до суду клопотання про витребування доказів у цивільній справі №638/9876/2 – 1 год;
- складання та подання до суду клопотання про збільшення позовних вимог у цивільній справі №638/9876/23 -1,5 год;
-представлення інтересів клієнта у цивільній справі №638/9876/23 -4,5 год.
Тобто, гонорар складає 10000,00 грн за 14 годин проведеної роботи послуги мають бути оплачені клієнтом у строк, що не перевищує 60 днів з моменту ухвалення рішення суду першої інстанції.
01.08.2023 адвокат Стрикаль М.В., який діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №5471 від 24.04.2019, з однієї сторони, та ОСОБА_1 з іншої сторони, уклали договір про надання правової допомоги.
Згідно п. 6.1 даного договору адвокат має право на отримання гонорару у звязку з виконанням доручення клієнта у порядку, встановленому цим договором. Розмір гонорару визначається додатковим договором до цього договору.
В свою чергу, згідно п. 1.1 додаткової угоди №1 до договору про надання правничої (правової) допомоги від 01.08.2023 на виконання п.6.1 Договору адвокат і клієнт погодили, що розмір гонорару адвоката за надання правової допомоги становить 10000,00 грн (фіксована сума).
Відповідно до Акту від 07.11.2025 до договору про надання правової допомоги від 07.11.2025 адвокатом надано такі види правової допомоги:
- надання юридичної консультації - 1 год;
-складання та подання до суду позовної заяви – 6 год;
- складання та подання до суду клопотання про витребування доказів у цивільній справі №638/9876/2 – 1 год;
- складання та подання до суду клопотання про збільшення позовних вимог у цивільній справі №638/9876/23 -1,5 год;
-представлення інтересів клієнта у цивільній справі №638/9876/23 -4,5 год.
Тобто, гонорар складає 10000,00 грн за 14 годин проведеної роботи послуги мають бути оплачені клієнтом у строк, що не перевищує 60 днів з моменту ухвалення рішення суду першої інстанції.
27.11.2025 представник відповідача ОСОБА_3 – адвокат Сергій Анатолійович Овсяник через систему «Електронний суд» подав заяву про зменшення витрат позивачів на професійну правничу допомогу, яке мотивоване тим, що при поданні заяви про збільшення позовних вимог позивачами зазначався орієнтовний розмірі судових витрат і було заявлено по 5000 грн. При цьому вказав, що в даному випадку співмірною була б компенсація витрат відповідача на професійну правничу допомогу по 3000,00 грн на користь кожного позивачів.
Стаття 133 ЦПК Українивизначає види судових витрат.
Так судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Зі змісту статті 58 ЦПК України вбачається, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Відповідно достатті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.
Згідностатті 15 ЦПК Українипредставництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Частиною четвертою статті 62 ЦПК України визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
У відповідності до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Витрати на правничу допомогу адвоката можуть включати в себе гонорар адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката.
Для того, щоб суд міг визначити розмір понесених витрат на правничу допомогу з метою їх подальшого розподілу, сторона по справі повинна подати детальний опис наданих робіт (послуг) та здійснених нею витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При відшкодуванні витрат на правничу допомогу розмір судових витрат встановлюється судом на підставі поданих доказів (договори, рахунки, акти виконаних робіт тощо). У такому випадку важливо, щоб договір про надання правничої допомоги був з прозорим ціноутворенням, аби суд міг об`єктивно оцінити вартість та обсяги роботи адвоката. Адвокат повинен також надати детальний опис виконаних робіт з наданням доказів (документального підтвердження) факту виконаних адвокатом робіт.
Розмір витрат на правничу допомогу адвоката встановлюється судом на підставі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.
Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, як зазначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015 року, п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, однак, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертійстатті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка зазначає про неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Для визначення суми відшкодування необхідно послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що з урахуванням вимог розумності та справедливості, виваженості, складності справи та реального обсягу робіт, з урахуванням заяви відповідача, з відповідачки слід стягнути в розмірі 8928,57 грн за 12,5 годин роботи (надання послуг) кожній позивачці (10 000 грн*12,5 год./14 год.)
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що відповідач подав до суду клопотання про стягнення понесення витрат на правничу допомогу без зазначення про це та не у строк визначений законом.
Згідно ч.8ст.141ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторона мидоказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Представником позивача про понесені витрати було зазначено у заяві про збільшення позовних вимог від 21.03.2024 року (а.с.71 т.2) заяву про стягнення витрат з урахування збільшеного часу витраченого адвокатом було подано 10.11.2025 року (понеділок) тобто на п`ятий день після проголошення вступної та резолютивної частини 03.11.2025 року (понеділок) та подано відповідні докази. Оскільки день подання заяви припадав на вихідний день, то заява подана у визначений законом строк.
Підстав вважати, що представником відповідача не було дотримано вимог цивільно-процесуального закону не вбачається.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.
Рішення та додаткове рішення суду ухвалені з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційні скаргм представника ОСОБА_3 – адвоката Овсяника Сергія Анатолійовича залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 03 листопада 2025 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 05 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Головуючий:        О.В. Маміна
Судді:         Ю.М. Мальований
В.Б.Яцина