ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/45737/25 Суддя (судді) першої інстанції: Парненко В.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Епель О.В., Кузьмишиної О.М., секретар судового засідання Заліська Є.Я., за участі позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2025 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної судової адміністрації України, Держави Україна в особі Шевченківського районного суду м. Києва, третя особа: Держава Україна в особі Державної казначейської служби України про визнання протиправною бездіяльність 

В С Т А Н О В И В :

03.09.2025 ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Держави Україна в особі Державної судової адміністрації України, Держави Україна в особі Шевченківського районного суду м. Києва, третя особа: Держава Україна в особі Державної казначейської служби України, у якому просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Шевченківського районного суду м. Києва щодо нерозгляду скарги позивача від 06.07.2025 у встановлений КПК 72-годинний строк;
- визнати протиправною бездіяльність Шевченківського районного суду м. Києва та Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення невідкладного автоматизованого розподілу заяви позивача про відвід від 28.08.2025 та її розгляду іншим суддею, визначеним у порядку закону;
- зобов`язати апарат Шевченківського районного суду м. Києва здійснити автоматизований розподіл заяви про відвід від 28.08.2025 та передати її на розгляд визначеному судді;
- стягнути з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Державної судової адміністрації України на користь ОСОБА_1 80 000 грн 00 коп., як відшкодування моральної шкоди, визначеної станом на день подання позову;
- нарахувати на присуджену суму відшкодування моральної шкоди, відповідно до ст. 625 ЦК України: 5.1) інфляційні втрати - за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання; 5.2) три відсотки річних - із дня набрання рішенням законної сили (а у разі виконання через органи ДКСУ - після спливу тримісячного строку з дня пред`явлення виконавчого документа) до дня фактичного зарахування коштів на рахунок позивача;
- судові витрати покласти на відповідачів пропорційно задоволеним позовним вимогам.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2025 р. відмовлено у відкритті провадження у справі.
Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2025 р. та направити справу для вирішення питання про відкриття провадження у справі.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права.
Зокрема, апелянт вказує на помилковість оцінки предмета спору, вважаючи, що в позові йдеться про управлінські, а не процесуальні функції: Предмет позову - бездіяльність суду/апарату щодо організаційних обов`язків, а саме: - невиконання імперативного строку розгляду скарги за ч. 2 ст. 306 КПК України (72 години; 5 днів - лише для скарги на закриття провадження); - невжиття апаратом суду заходів із реєстрації та автоматизованого розподілу заяви про відвід відповідно до ст. 81 у поєднанні зі ст. 35 КПК України (ЄСІТС/АСДС). Ці дії/бездіяльність апарату суду (держслужбовців), пов`язані з функціонуванням автоматизованої системи документообігу та ЄСІТС (реєстрація, рух кореспонденції, розподіл), є реалізацією владних управлінських функцій і, отже, підлягають судовому контролю в порядку КАС України, якщо не стосуються перевірки якості правосуддя у конкретній справі. Зазначає, що посилання суду першої інстанції на роз`яснення Пленуму ВСУ 2007/2009 років не скасовують приписів КАС України та не перекривають можливість адміністративного контролю за управлінською діяльністю апарату суду. 
Також ОСОБА_1 наполягає на ігнорування судом першої інстанції спеціальної підсудності (ст. 28 КАС України), зазначаючи, що оскільки відповідачем у справі є суд як суб`єкт владних повноважень, підсудність цієї справи мала визначатися ухвалою суду вищої інстанції без повідомлення сторін (ч. 1 ст. 28 КАС України). Натомість замість застосування цього механізму суд першої інстанції відмовив у відкритті провадження, чим фактично заблокував доступ до суду. 
Разом з тим, зазначає, що його позов спрямований на захист публічного суб`єктивного права на належне виконання владних управлінських обов`язків суб`єктом владних повноважень (суд/ДСАУ), що підпадає під юрисдикцію ст. 19 КАС України. 
Похідна майнова вимога (моральна шкода) заявлена разом із публічно-правовою - відповідно до ч. 5 ст. 21 КАС України, тому висновок про «цивільну юрисдикцію» всієї справи вважає помилковим. 
Зауважує, що відмова у відкритті провадження за наведених обставин несумісна з правом на суд (ст. 6 ЄКПЛ) та правом на ефективний засіб юридичного захисту (ст. 13 ЄКПЛ), коли йдеться про організаційну бездіяльність, що блокує розгляд скарги у визначені КПК строки. 
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 вересня 2025 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2025 р. та витребувано із Київського окружного адміністративного суду матеріали адміністративної справи № 320/45737/25.
Після надходження справи розгляд даної апеляційної скарги призначено у відкритому судовому засіданні.
У судовому засіданні, проведене у режимі відеоконференції, позивач підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити. 
Інші сторони в судове засідання не прибули, про місце, дату, час розгляду справи повідомлені належним чином.
Колегія суддів зауважує, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на території України було введено воєнний стан, який був неодноразово продовжений та діє на час розгляду даної справи.
Відповідно до рекомендації щодо роботи судів в умовах воєнного стану опублікованих Радою Суддів України 02.03.2022 процесуальні строки за можливістю продовжуються щонайменше до закінчення воєнного стану.
Отже, враховуючи зазначене та умови сьогодення, колегія суддів продовжує строк розгляду даної справи на розумний термін.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що правовідносини, що склались між сторонами не є публічно-правовими, оскільки суть спірних правовідносин не пов`язана із захистом порушених прав у сфері публічно-правових відносин, тому не належить до юрисдикції адміністративних судів і має вирішуватися в іншому порядку, визначеному законом.
Колегія суддів вважає вказаний висновок суду першої інстанції обґрунтованим, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
При цьому кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (стаття 55 Конституції України).
Право на судовий захист відображене і у частині першій статті 5 КАС України, відповідно до якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи:
1) подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність;
2) має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником);
3) відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу;
4) належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності;
5) позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними);
6) немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.
Суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи відмови у відкритті провадження у справі.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Так, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
На підставі пункту 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Зі змісту позовних та апеляційних вимог вбачається, що позивач, поряд із заявленою вимогою про стягнення моральної шкоди, оспорює дії (бездіяльність) апарату Шевченківського районного суду м. Києва та Державної судової адміністрації України.
Разом з тим, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Як зазначалось вище, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений в цій статті.
У рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року N 19-рп/2011 зазначено, що "права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Утвердження правової держави, відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України, полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту ".
Також у Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року N 19-рп/2011 зазначено про те, що відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.
Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України. Для реалізації кожним конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.
Отже, юрисдикція адміністративного суду поширюється на публічно-правові спори, ознаками яких є не лише спеціальний суб`єктний склад (хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції), але й спеціальні підстави виникнення, пов`язані з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з тим, зі змісту позовної заяви вбачається, що спірні відносини між позивачем та відповідачами виник через процес розгляду скарги позивача на бездіяльність органів досудового розслідування, подану в порядку ст. 306 КПК України.
Проте, відповідно до п.2 ч. 2 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства.
При цьому, відповідно до ч.3 ст. 19 КАС України, адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.
При вирішенні питання щодо наявності підстав для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі за п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України поняття спору, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, слід тлумачити в контексті ч. 3 ст. 124 Конституції України в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підпадають під юрисдикцію саме адміністративних судів, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.
Дані висновки узгоджуються з висновками, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі №800/559/17, від 3 квітня 2018 року у справі №9901/152/18, від 30 травня 2018 року у справі №9901/497/18, від 5 лютого 2019 року у справі №9901/638/18 та від 27 лютого 2019 року у справі №9901/798/18.
Отже, згідно заявлених позовних вимог, відповідачі у спірних правовідносинах не здійснюють владні управлінські функції в розумінні КАС України, а позовні вимоги в частині протиправної бездіяльності відповідачів в даному випадку не підлягають судовому розгляду.
Разом з тим, зі змісту позовної заяви та доданих до неї матеріалів також слідує, що за твердженням позивача предметом даного спору є бездіяльність, що спричинила виникнення моральної шкоди.
Водночас, згідно ч. 5 ст. 21 КАС України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.
Проте, оскільки суд прийшов до висновку, що даний спір не є публічно-правовим, то відносини щодо відшкодування моральної шкоди є цивільними правовідносинами, тому такий спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Так, враховуючи все вищевикладене та з огляду на суб`єктний склад сторін, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що спір в частині стягнення шкоди, може вирішуватися за правилами цивільного судочинства, а спір про оскарження бездіяльності взагалі не підлягає судовому розгляду, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у відкритті провадження у справі.
Щодо решти аргументів сторін, суд звертає увагу, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим суд вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2025 р. - без змін.
Повний текст постанови виготовлено 16.04.2026.
Керуючись ст..ст. 195, 241, 242, 310, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В: 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2025 р. - залишити без задоволення.
Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2025 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної судової адміністрації України, Держави Україна в особі Шевченківського районного суду м. Києва, третя особа: Держава Україна в особі Державної казначейської служби України про визнання протиправною бездіяльність - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Колегія суддів: О.В. Карпушова 

О.В. Епель

О.М. Кузьмишина