ПОСТАНОВА 
Іменем України

08 квітня 2026 року         м. Кропивницький

справа № 404/3970/24
провадження № 22-ц/4809/575/26 

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Карпенка О. Л., Мурашка С. І.,
секретар судового засідання Діманова Н. І.,

учасники справи:
позивач – Комунальне підприємство «Теплоенергетик «Кропивницької міської ради»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Фортечного районного суду міста Кропивницького від 11 грудня 2025 року у складі головуючого судді Кулінки Л. Д.

УСТАНОВИВ:
Короткий зміст заяви та ухвали суду першої інстанції.
Рішенням Фортечного районного суду міста Кропивницького від 06 травня 2025 року задоволено частково позов Комунального підприємства «Теплоенергетик Кропивницької міської ради» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за послуги з централізованого теплопостачання.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Теплоенергетик Кропивницької міської ради» заборгованість за послуги теплопостачання в загальній сумі 63 404,96 грн, з яких: основний борг в сумі 51520,25 грн за період з 12 березня 2017 року по жовтень 2022 року; 3% річних, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України в сумі 3548,33 грн за період з 16.03.2017 по 15.04.2024; інфляційні втрати відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України в сумі 8336,38 грн за період з березня 2017 року по березень 2024 року, а також 1741,71 грн судового збору.
В решті позовних вимог відмовлено.

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просив відстрочити виконання рішення Фортечного районного суду м. Кропивницького від 06 травня 2025 року на строк 36 місяців із щомісячним платежем 1 800 грн та визнати, що така розстрочка забезпечить реальне виконання рішення без порушення прав сторін.
В обґрунтування заяви зазначив, що на підставі рішення Фортечного районного суду міста Кропивницького від 06 травня 2025 року він повинен сплатити на користь Комунального підприємства «Теплоенергетик Кропивницької міської ради» заборгованість у сумі 63 404,96 грн. Виконання рішення суду ускладнюється через його складний матеріальний стан і інвалідність ІІІ групи. Зазначив, що не має постійного доходу, пенсію йому ще не призначено, а наявні кошти витрачаються переважно на лікування та оплату житлово-комунальних послуг (а.с.127-128 том 1).

14 листопада 2025 року заявник подав до суду доповнення до заяви про розстрочення виконання рішення суду. Зазначив, що жодного майна, яке б дозволяло швидко виконати рішення суду у повному обсязі він не має, а негайне стягнення всієї суми поставить його у безвихідне становище і фактично унеможливить виконання рішення (а.с.146-147 том 1).

Представник стягувача подав до суду додаткові пояснення, в яких заперечив щодо задоволення заяви ОСОБА_1 про розстрочення виконання рішення. Вказав, що надання розстрочення боржнику у виконанні ним рішення порушить принцип збалансованості інтересів сторін. При цьому, наявність інфляційних процесів у економіці держави, негативно вплине на стягувача. 
Зазначив, що відповідач свідомо не сплачував заборгованість за послуги постачання теплової енергії з січня 2009 року, тому при вирішенні питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, просив суд враховувати ступінь вини відповідача у виникненні спору. Окрім того, вказав, що судом відмовлено позивачу у стягненні заборгованості за період із січня 2009 року по лютий 2017 року, у зв`язку зі спливом строку позовної давності у сумі 22 486,79 грн, 3% річних та індексу інфляції у сумі 24 339,06 грн, всього на суму 46 825,85 грн, що суттєво зменшило суму заборгованості, яка підлягала стягненню. 
Вказав, що протягом 3 років з листопада 2022 року будинок за адресою: АДРЕСА_1 , відключений від мереж централізованого теплопостачання, але відповідачем не вчинялося жодних дій для добровільного погашення заборгованості. Відповідач посилається на складний матеріальний стан, однак не надав суду доказів такого стану. Оформлення відповідачем 3 групи інвалідності свідчить про помірне порушення здоров`я, яке обмежує трудову діяльність і потребує часткової допомоги в побуті. Ця група передбачає, що людина може навчатися, працювати і вести звичайне життя. Звернення дружини відповідача до позивача з питань надання консультацій щодо можливості розстрочення виконання рішення суду свідчить про те, що боржник не є одиноким, а відповідно до статті 156 Житлового кодексу України, повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь по утриманню будинку (квартири). Інформації про склад сім`ї, про доходи відповідача та всіх повнолітніх членів сім`ї, зареєстрованих в житловому приміщенні, за вказаною адресою не надано. Вказує, що у відповідача було достатньо часу для того, щоб розпочати погашення заборгованості, тому просить відмовити у задоволенні заяви (а.с. 150-156 том 1).

Заявник подав до суду письмові пояснення, в яких зазначив, що його дружина не є стороною у справі, рішення суду стосується виключно його як відповідача, оцінка платоспроможності боржника не включає доходи третіх осіб. Крім того, вказав, що не має стабільного доходу, однак самостійно звернувся до суду для врегулювання виконання рішення, тобто діє сумлінно, в межах закону, прагне реального виконання рішення (а.с. 160-164 том 1).

Ухвалою Фортечного районного суду міста Кропивницького від 11 грудня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відстрочення виконання рішення суду у цивільній справі за позовом Комунального підприємства «Теплоенергетик Кропивницької міської ради» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за послуги з централізованого теплопостачання.
Відмовляючи у задоволенні вимог заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції вказав, що на підтвердження обставин, викладених у заяві, ОСОБА_1 надав суду лише довідку до акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААГ № 841479 від 25 березня 2024 року про те, що йому встановлено ІІІ групу інвалідності, огляд інваліда повторний, причина інвалідності загальне захворювання, інвалідність встановлена на строк до 01 квітня 2026 року. Водночас, заявником не наведено доводів та не надано конкретних доказів наявності у нього або членів його сім`ї виняткових обставин, які б дозволили суду задовольнити заяву про розстрочення виконання судового рішення.
Крім того, суд погодився з доводами стягувача, що винна поведінка заявника щодо тривалого невиконання обов`язку по сплаті за послуги з централізованого теплопостачання призвела до виникнення спору.
Суд також зазначив, що в судовому засіданні заявник підтвердив, що й наразі не виконує рішення суду, при цьому, під час розгляду заяви про розстрочку виконання рішення суду подав заяви зі збільшенням періоду розстрочки, в порушення частини п`ятої статті 435 Цивільного процесуального кодексу України та зменшення суми платежів.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
ОСОБА_1 подав до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування ухвали Фортечного районного суду міста Кропивницького від 11 грудня 2025 року та ухвалення нового рішення про розстрочення виконання рішення суду від 06 травня 2025 року строком на 72 місяці або інший справедливий строк. Альтернативно (мовою оригіналу): направити питання на новий розгляд до суду першої інстанції з обов`язковим урахуванням доказів стану здоров`я апелянта, дії воєнного стану та принципу балансу інтересів сторони.
Вказав, що суд при розгляді його заяви не дослідив подані ним докази, фактично відтворив позицію позивача без самостійної правової оцінки, навів обставини, які не є предметом розгляду.
Зауважив, що суд не правильно зазначив строк на який він просив розстрочити виконання рішення, оскільки суд зазначив 12 місяців, тоді як заявник просив розстрочити виконання судового рішення на 72 місяці.
Вказав, що місцевий суд не дослідив наданий ним медичний доказ від 10 грудня 2025 року, неправомірно надав оцінку його інвалідності без спеціальних знань.
Заявник послався на постанову Верховного Суду у справі №753/10956/21 від 09 червня 2022 року, в якій зазначено, що воєнний стан є самостійною підставою для розстрочення виконання рішення за наявності впливу на можливість його виконання.
Вказав, що суд не оцінив балансу між інтересами комунального підприємства та інтересами особи з інвалідністю, для якої негайне виконання рішення є надмірним тягарем.
Щодо доказів, долучених заявником до апеляційної скарги.
Апеляційним судом з`ясовано, що до апеляційної скарги ОСОБА_1 долучено докази, які не були ним долучені при розгляді заяви в суді першої інстанції. Зокрема: довідку про відсутність індивідуальних відомостей про особу, видану Пенсійним фондом України від 24 січня 2025 року, відомості з Державного реєстру фізичних осіб –платників податків про джерела/суми нарахованого доходу станом на 16 грудня 2025 року, копію довідки Департаменту соціальної політики Кропивницької міської ради від 17 грудня 2025 року, відомості з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування індивідуальні відомості про застраховану особу від 11 травня 2023 року.
При цьому, заявником в апеляційній скарзі не обґрунтовано неможливість подання цих доказів до суду першої інстанції разом із заявою про розстрочення виконання рішення.
Колегія суддів доходить висновків, що докази, долучені ОСОБА_1 не можуть бути прийняті до уваги судом, враховуючи таке.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Положеннями статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України).
Відповідно до частин другої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести заявник, який подає такі докази). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.
Таким чином, тлумачення положень 367 ЦПК України дає можливість виснувати, що суд апеляційної інстанції, здійснюючи апеляційний розгляд справи, може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа, з доведених нею поважних причин, не мала можливості подати до суду першої інстанції. Разом з тим, вирішуючи питання стосовно прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, суд апеляційної інстанції зобов`язаний мотивувати свій висновок у відповідній ухвалі або в ухваленому судовому рішенні. Крім того, у разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів, зокрема, у відзиві на апеляційну скаргу.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями статті 44 цього Кодексу повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Отже, учасники справи зобов`язані подават4и усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
Норми ЦПК України надають детальну регламентацію строків подання доказів, що, об`єктивно, мінімізує можливі випадки зловживання правами у сфері доказування.
Випадки дослідження апеляційним судом нових доказів можуть бути, зокрема, наступними:
1) докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, не знала і не могла знати про їх існування;
2) докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин (не залежних від нього) не міг надати їх до суду;
3) суд першої інстанції помилково виключив із судового розгляду надані учасником процесу докази, що могли мати значення для справи;
4) суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, коли їх подання суду для нього становило певні труднощі тощо).
5) наявні інші поважні причини їх ненадання до суду першої інстанції, де відсутні умисел чи недбалість особи, яка їх подає, або вони не досліджені цим судом внаслідок інших процесуальних порушень.
Зазначене підтверджується численною, сталою й незмінною практикою Верховного Суду з цього процесуального питання, яке має важливий вплив на дотримання принципів судочинства: змагальності, диспозитивності, рівності всіх учасників судового процесу, правової визначеності (див.: постанова Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 140/1322/22; постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 717/2052/16-ц, провадження № 14-632цс18 (цивільна юрисдикція), від 31 січня 2020 року у справі № 370/999/16-ц, провадження № 14-709цс19 (цивільна юрисдикція), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, провадження № 14-317цс19 (цивільна юрисдикція), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19, провадження № 12-4гс21 (господарська юрисдикція), від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19, провадження № 12-12гс21 (господарська юрисдикція); постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду: від 18 червня 2020 року у справі № 909/965/16, від 16 червня 2021 року у справі № 915/2222/19, від 01 липня 2021 року у справі № 46/603 та інші).
Зазначена судова практика є сталою й незмінною і в Касаційному цивільному суді у складі Верховного Суду (див.: постанови від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17, провадження № 61-13405св18; від 31 липня 2019 року у справі № 753/11963/15-ц, провадження № 61-27369св18, від 14 грудня 2022 року у справі № 521/574/22, провадження № 61-9422св22 та інші).
Крім того, колегія суддів зауважує, що частина довідок, долучених ОСОБА_1 , не існувала на час розгляду його заяви в суді першої інстанції, а такі довідки були видані 16 грудня 2025 року і 17 грудня 2025 року, вже після постановлення оскарженої судової ухвали.
У постанові Верховного Суду від 21 серпня 2023 року у справі № 552/7368/21 (провадження № 61-455св23), зроблено висновки про те, що відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від причин неподання стороною таких доказів. Допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення принципу правової визначеності.
За викладених вище обставин, оскільки ОСОБА_1 жодним чином не мотивував неможливість подання таких доказів до суду першої інстанції разом із заявою про розстрочення виконання судового рішення, або ж під час розгляду його заяви, колегія суддів не приймає до уваги такі докази та не враховує їх при розгляді апеляційної скарги.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.
Відзиву на апеляційну скаргу позивачем не подано, що згідно вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.
Щодо участі учасників справи в судового засіданні в суді апеляційної інстанції.
Учасники справи в судове засідання не з`явились, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи (а.с.1-2 том 2).
07 квітня 2026 року до Кропивницького апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи без його участі. У цій заяві ОСОБА_1 підтримав доводи, викладені ним в апеляційній скарзі (а.с.4-5 том 2).
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Позиція апеляційного суду.
Відповідно до ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції – без змін.

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.
Згідно з статтею 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до статті 124 Конституції України, статті 18 ЦПК України судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові для виконання для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян.
Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
Порядок виконання судового рішення визначено Законом України «Про виконавче провадження».
Згідно із частиною першою статті 33 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення. Рішення про розстрочку виконується в частині та у строки, встановлені цим рішенням.
Відповідно до частин першої, третьої-п`ятої статті 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.
Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.
Отже, за змістом вказаних норм права відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення можливе лише у виключних випадках за наявності обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, та не може перевищувати одного року з дня його ухвалення.
Системний аналіз зазначених норм законодавства свідчить, що закон не передбачає конкретного переліку обставин, які є підставою для розстрочення виконання рішення суду, а лише встановлює критерії для їх визначення, надаючи суду можливість у кожному конкретному випадку вирішувати питання про їх наявність з урахуванням усіх обставин справи.
Матеріальний стан боржника не є безумовною підставою для розстрочення чи відстрочення виконання рішення суду і підлягає оцінці у сукупності з іншими фактичними обставинами.
Під час вирішення питання про розстрочення виконання рішення суду обов`язково мають враховуватись також інтереси сторони, на користь якої ухвалене рішення, тобто стягувача.
Надання розстрочки виконання рішення суду не може створювати занадто або безпідставно привілейовані умови для боржника.
Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України №5-пр/2013 від 26 червня 2013 року, розстрочка (відстрочка) виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на суд, захищення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року).
Верховний Суд у постанові від 21 лютого 2019 року (справа № 61-15140св18) зазначив, що відстрочка виконання рішення суду - це відтермінування у часі належного строку виконання рішення суду в цілому. Надання відстрочки судом полягає у визначенні нової конкретної, більш пізньої ніж первинна, дати, з настанням якої й після завершення строку відстрочки рішення має бути виконано повністю. При розгляді заяв щодо відстрочки виконання рішення необхідно виходити з міркувань доцільності та об`єктивної необхідності надання саме таких строків відтермінування виконання рішення в цілому; наявність підстави для відтермінування має бути доведена боржником. Строки такого відтермінування знаходяться у прямій залежності від обставин, що викликають необхідність надання додаткового строку до повного виконання рішення суду. Надання відстрочки виконання рішення суду не може створювати занадто або безпідставно привілейовані умови для боржника.
Отже, відстрочка виконання рішення суду може бути надана у виняткових випадках, що обумовлюють об`єктивні ускладнення при виконанні судового рішення наявність яких робить його виконання неможливим, які суд визначає, виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення.
Фактично, чинне законодавство не містить вичерпного законодавчого переліку підстав для надання відстрочки виконання рішення, тому суд у кожній конкретній справі з врахуванням всіх обставин справи, вирішує питання про їх наявність чи відсутність, а також вирішує питання про наявність чи відсутність причин, які перешкоджають виконанню рішення суду та за своїм внутрішнім переконанням оцінює наявні у справі докази.
Європейський суд з прав людини звертає увагу, що несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно якої «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру..», а у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале невиконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи. До того ж, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв`язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого невиконання. Межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом. Обставини, які зумовлюють надання розстрочки виконання рішення суду повинні бути об`єктивними, непереборними, іншими словами - виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення. Отже, питання щодо надання розстрочки (відстрочки) виконання рішення суду повинно вирішуватися із дотриманням балансу інтересів сторін, які приймають участь у справі.
Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання відстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер.
Судам при вирішенні питання про розстрочку виконання рішення суду слід враховувати те, що розстрочкою виконання рішення є встановлення періоду, протягом якого рішення суду виконається частинами з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частини мають визначатись судом. Це стосується виконанням рішення суду щодо предметів, які діляться (грошей, майна тощо). Суди, задовольняючи заяви про розстрочку та відстрочку виконання рішень, не враховують що матеріальний стан боржника не є безумовною підставою для невиконання судових рішень, які набрали законної сили, та не є обставиною, що утруднює виконання рішень суду.
За правилом ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України саме заявник зобов`язаний довести зазначений предмет доказування, тобто виняткові підстави для відстрочення виконання судового рішення.
Апеляційним судом з`ясовано, що рішенням Фортечного районного суду міста Кропивницького від 06 травня 2025 року задоволено частково позов Комунального підприємства «Теплоенергетик Кропивницької міської ради» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за послуги з централізованого теплопостачання.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Теплоенергетик Кропивницької міської ради» заборгованість за послуги теплопостачання в загальній сумі 63 404,96 грн, з яких: основний борг в сумі 51520, 25 грн за період з 12 березня 2017 року по жовтень 2022 року; 3% річних, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України в сумі 3548,33 грн за період з 16.03.2017 по 15.04.2024; інфляційні втрати відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України в сумі 8336,38 грн за період з березня 2017 року по березень 2024 року, а також 1741,71 грн судового збору.
В решті позовних вимог відмовлено.
У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просив відстрочити виконання рішення Фортечного районного суду м. Кропивницького від 06 травня 2025 року на строк 36 місяців із щомісячним платежем 1 800 грн та визнати, що така розстрочка забезпечить реальне виконання рішення без порушення прав сторін.
На підтвердження обставин, викладених в заяві, заявник долучив ксерокопію довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією про встановлення ОСОБА_1 третьої групи інвалідності на строк до 01 квітня 2026 року. Причина інвалідності – загальне захворювання. Висновок про умови та характер праці – протипоказані значні фізичні та психоемоційні навантаження (а.с.132 том 1). Заявник зазначив про свій складний матеріальний стан, витрату ним переважної більшості коштів на лікування. 
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заявником не наведено доводів та не надано конкретних доказів наявності у нього або членів його сім`ї виняткових обставин, які б дозволили суду задовольнити заяву про розстрочення виконання судового рішення.
Оцінюючи фінансовий стан особи, яка звертається до суду з клопотанням про розстрочення виконання рішення, суд повинен встановлювати наявність у такої особи реального доходу, рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, депозитів, активів у фінансових установах. Незадовільний матеріальний стан також підтверджується документами про відсутність доходів членів сім`ї, відсутність чи наявність виплат соціальної допомоги, тощо.
Колегія суддів вважає звертає увагу, що складне матеріальне становище, а також лікування, не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому твердження заявника, викладені ним в заяві, не свідчать ні про винятковість, ні про поважність причин невиконання рішення суду, а тому не можуть бути підставою для розстрочення виконання рішення суду.
Більш того, посилаючись на свій незадовільний матеріальний стан заявник не надав доказів про відсутність у нього рухомого чи нерухомого майна. До заяви про розстрочення виконання судового рішення не надав жодних доказів відсутності у нього грошових коштів на банківських рахунках або про відсутність таких рахунків, тобто не довів суду реальної неможливості виконання ним судового рішення.
Сама по собі наявність у ОСОБА_1 третьої групи інвалідності за відсутності у суду інших доказів, які б підтверджували його хвороби, витрати на лікування, відсутність рухомого чи нерухомого майна, відсутність інших доходів, не може бути підставою для задоволення заяви про відстрочення виконання судового рішення.
Недостатність (за мірками боржника) коштів для погашення боргу не може бути самостійною підставою для розстрочення виконання судового рішення за статтею 435 ЦПК України.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції змінив зміст заявлених вимог заявника, оскільки останній просив розстрочити виконання рішення на 72 місяці, колегія суддів зазначає, що згідно вимог ч. 5 ст. 435 ЦПК України, розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови, а відтак доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими та не дають підстав для висновків про порушення судом першої інстанції норм процесуального права.
Щодо тверджень заявника про введення в Україні воєнного стану, суд зазначає, що сам по собі факт воєнного стану не звільняє від зобов`язань. Розстрочення виконання судового рішення можливе лише тоді, коли воєнний стан спричинив обставини, які об`єктивно роблять виконання рішення неможливим, однак ОСОБА_2 не навів обставин, які б підтверджували неможливість виконання ним судового рішення саме з підстав введення на всій території України воєнного стану.
Колегія суддів окремо зауважує, що за даними Єдиного державного реєстру судових рішень таких постанов Верховного Суду: від 20 квітня 2023 року у справі № 761/29249/20, від 29 листопада 2022 року у справі №308/5142/21, від 09 червня 2022 року у справі №753/10956/21, на які в апеляційній скарзі посилається заявник, не існує, тому вони не можуть бути враховані судами нижчих інстанцій. 
З огляду на викладене, посилання заявника та зазначені ним доводи не свідчать про наявність достатніх та виключних підстав, які утруднюють виконання рішення, що є необхідною умовою для розстрочення виконання рішення суду
Встановивши зазначені обставини, у відповідності до вищевказаних вимог закону суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 .
Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Виходячи з викладеного, судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, не порушено норми процесуального права.
З підстав, передбачених статтею ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції – без змін.
Керуючись ст. 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Фортечного районного суду міста Кропивницького від 11 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 20.04.2026.

Головуючий С.М. Єгорова

Судді О.Л. Карпенко

С.І. Мурашко