ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2026 року	Львів	Справа № 300/9293/24 пров. № А/857/21412/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача: Гінди О.М.,
суддів: Заверухи О.Б., Матковської З.М.,
розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2025 року (головуючий суддя: Тимощук О.Л., місце ухвалення - м. Івано-Франківськ) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

ОСОБА_1 , 11.12.2024, звернулася з позовом до суду, в якому просила:
- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо відмови надати ОСОБА_1 довідку (додаток № 4) затверджену постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», а саме підтвердження періоду проживання як дружини військовослужбовця з чоловіком ОСОБА_2 у місцевостях, де не було можливості для працевлаштування за спеціальністю з 01.06.1996 по 01.01.2004 роки;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 надати ОСОБА_1 довідку (додаток № 4) затверджену постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», а саме підтвердження періоду проживання як дружини військовослужбовця з чоловіком ОСОБА_2 у місцевостях, де не було можливості для працевлаштування за спеціальністю з 01.06.1996 по 01.01.2004 роки.
В обґрунтування позову позивачка зазначає, що звернулася до відповідача із заявою про видачу довідки, яка підтверджує період проживання як дружини військовослужбовця з чоловіком ОСОБА_2 у місцевостях, де не було можливості для працевлаштування за спеціальністю з 01.06.1996 по 26.01.2006, однак відповідач відмовив у видачі такої довідки. Зазначила, що в спірний період вона проживала з чоловіком в АДРЕСА_1 . Чоловік проходив службу в 432 ракетній бригаді, яка в 2022 році була ліквідована, тому довідка відповідної форми не може бути видана відповідною військовою частиною. На підтвердження проживання у військовій частині в спірний період зазначає послужний список чоловіка ОСОБА_2 , згідно з яким в період з 01.06.1996 по 08.04.1998 та з 01.01.2003 по 26.01.2006 останній проходив службу в 432 РБР; витяг з наказу від 26.01.2006 № 17, згідно з яким чоловіка звільнено з військової служби; ордер № 742 від 28.01.1994; довідка від 09.08.2023 № 118, згідно з якою ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою АДРЕСА_2 . Таким чином, позивачка вважає, що наявні підстави для видачі їй довідки встановленої форми відповідно до Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо відмови надати ОСОБА_1 довідку за формою, визначеною в додатку 4 до «Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637, про підтвердження періоду її проживання до 1 січня 2004 року, як дружини військовослужбовця з чоловіком ОСОБА_2 у місцевостях, де не було можливості для працевлаштування за спеціальністю.
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 22.10.2024 про видачу довідки за формою, визначеною в додатку 4 до «Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637, про підтвердження періоду її проживання до 1 січня 2004 року як дружини військовослужбовця з чоловіком ОСОБА_2 у місцевостях, де не було можливості для працевлаштування за спеціальністю з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині рішення.
Із цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив в апеляційному порядку. Вважає його таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт покликається на те, що особова справа чоловіка позивачки не містить жодних відомостей щодо неї, жодних доказів того, що вона у спірний період намагалась працевлаштуватись в тих місцевостях де проходив службу її чоловік. Зазначає, що позивачка не надала суду доказів того, що вона шукала роботу за спірний період. Також відповідач вказує на те, що він не наділений повноваженнями щодо видачі позивачці довідки про проживання з чоловіком в місцевості, де була відсутня можливість працевлаштування за спеціальністю, на підтвердження своїх слів посилається на постанову Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду по справі № 809/4401/15 від 28 лютого 2019 року.
Позивачкою відзиву на апеляційну скаргу не подано, що не перешкоджає розгляду справи по суті.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких мотивів.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до довідок Івано-Франківської квартирно-експлуатаційної частини (району) № 115 від 09.08.2023 та № 118 від 09.08.2023, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 08.06.1994 по час видачі таких довідок, зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 14).
Також ОСОБА_2 видано ордер № 742 від 28.01.1994 про право на зайняття разом із сім`єю, в тому числі, з дружиною ОСОБА_1 , житлової площі у квартирі АДРЕСА_4 (а.с. 15).
Відповідно до послужного списку, ОСОБА_2 проходив військову службу:
з 08.12.1992 по 30.12.1993 - у ВЧ НОМЕР_1 ;
з 30.12.1993 по 08.05.1994 - перебував у розпорядженні Міністра оборони України;
з 08.05.1994 по 20.02.1999 - в 432 ракетній бригаді;
з 20.02.1999 по 23.03.2001 - у ВЧ НОМЕР_2 НОМЕР_3 АК Західного ОК;
23.03.2001 по 28.09.2001 - у 3488 пересувній ремонтно-технічній базі НОМЕР_3 АК Західного ОК;
з 28.09.2001 по 08.11.2004 у 3486 пересувній ремонтно-технічній базі ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 17-19).
Позивачка, 22.10.2024 звернулася до ІНФОРМАЦІЯ_4 із заявою, в якій просила надати довідку про підтвердження періоду її проживання як дружини військовослужбовця з чоловіком ОСОБА_2 у місцевостях, де не було можливості для її працевлаштування за спеціальністю з 01.06.1996 по 26.01.2006, відповідно додатку 4 до Постанови Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній».
Відповідач у листі № 10/1/7735 від 19.11.2024 вказав на відсутність правових підстав у видачі такої довідки у зв`язку з тим, що чоловік позивачки звільнений з лав Збройних Сил України 26 січня 2006 року. Зауважив, що довідка, видана командиром військової частини НОМЕР_4 за вих. № 2534 від 05.12.2023 має повну юридичну силу і може бути подана до відповідного органу Пенсійного фонду України (а.с. 7).
Не погоджуючись з такою відмовою, позивачка звернулася до суду з позовною заявою.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у разі звільнення військовослужбовця (не залежно від дати звільнення) довідка про період проживання до 1 січня 2004 видається територіальним центром комплектування та соціальної підтримки, в якому, власне, зберігається особова справа звільненого військовослужбовця та який володіє необхідними для видачі довідки документами.
Період до 1 січня 2004 року означає період проживання дружини з чоловіком (а не період звільнення чоловіка з військової служби, як помилково вважає відповідач) у місцевостях, де була відсутня можливість її працевлаштування за спеціальністю, який може бути підтверджений відповідною довідкою та врахований до стажу роботи.
Військова ж частина вправі видавати таку довідку щодо діючих військовослужбовців та членів їх сімей та за наявності відповідної особової справи.
Частиною 1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки, позивачкою не оскаржується в апеляційному порядку судове рішення суду першої інстанції, а тому, предметом розгляду в суді апеляційної інстанції, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 308 КАС України, є законність і обґрунтованість судового рішення суду у частині задоволення позову.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України, визначаючи правову норму, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд при вирішенні справи керується нормами законів та підзаконних нормативно-правових актів у редакції, чинній на момент виникнення відповідної події, дії або обставини та врегулювання відповідних правовідносин.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави та справою всього Українського народу. Статтею 65 Основного Закону встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України, які відбувають військову службу відповідно до закону.
Разом з тим, частиною першою статті 46 Конституції України гарантовано право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується, зокрема, системою загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, єдину систему їх соціального і правового захисту та гарантії реалізації ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII.
Відповідно до частини третьої статті 18 Закону № 2011-XII дружинам (чоловікам) військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової служби, до загального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за віком, зараховується період проживання разом з чоловіком (дружиною) у місцевостях, де була відсутня можливість працевлаштування за спеціальністю, але не більше десяти років.
Правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV, а також іншими нормативно-правовими актами.
Згідно зі статтею 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій із солідарної системи мають громадяни України, які є застрахованими особами, досягли встановленого пенсійного віку та мають необхідний страховий стаж.
Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж — це період, протягом якого особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який сплачено страхові внески; при цьому періоди трудової діяльності та інші періоди, що зараховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, включаються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених раніше чинним законодавством.
Аналогічне правове регулювання міститься у частині третій статті 56 Закону №1788-XII, відповідно до якої до стажу роботи зараховується, зокрема, період проживання дружин осіб офіцерського складу, прапорщиків, мічманів і військовослужбовців надстрокової служби разом з чоловіками у місцевостях, де була відсутня можливість їх працевлаштування за спеціальністю, але не більше десяти років.
Із системного аналізу наведених норм матеріального права суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що законодавством прямо передбачено зарахування до страхового стажу (стажу роботи) періоду проживання дружини військовослужбовця разом з чоловіком у місцевостях, де була відсутня можливість її працевлаштування за спеціальністю, за умови дотримання встановленого законом граничного строку — не більше десяти років.
Відповідно до статті 62 Закону України від 05 листопада 1991 року №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Згідно з пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі — Порядок №637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Відповідно до пункту 13 Порядку № 637 період проживання дружини військовослужбовця (крім військовослужбовців строкової служби) разом із чоловіком у місцевостях, де була відсутня можливість її працевлаштування за спеціальністю, підтверджується довідками встановленої форми (додаток 4), які видаються командирами (начальниками) військових частин, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, підприємств, установ і організацій, або довідками, що видаються територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки чи відповідними підрозділами розвідувальних органів.
При цьому для дружини військовослужбовця, звільненого з військової служби, період проживання до 1 січня 2004 року разом із чоловіком у місцевостях, де була відсутня можливість її працевлаштування за спеціальністю, підтверджується довідкою встановленої форми (додаток 4), виданою територіальним центром комплектування та соціальної підтримки або відповідним підрозділом розвідувального органу на підставі особової справи військовослужбовця, звільненого з військової служби, та інших документів, які підтверджують зазначений період.
Із системного аналізу наведених норм убачається, що до страхового стажу (стажу роботи) зараховується, зокрема, період проживання дружини військовослужбовця разом із чоловіком у місцевостях, де була відсутня можливість її працевлаштування за спеціальністю, але не більше десяти років. Такий період має бути підтверджений довідками встановленої форми, визначеної у додатку 4 до Порядку № 637, виданими уповноваженими суб`єктами.
Як установлено судом, відповідач відмовив у видачі позивачці довідки про проживання разом із чоловіком у місцевостях, де була відсутня можливість її працевлаштування за спеціальністю, мотивуючи це тим, що її чоловік був звільнений з військової служби після 1 січня 2004 року, у зв`язку з чим, на переконання відповідача, відповідна довідка має бути видана військовою частиною.
Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими доводами відповідача та вважає їх такими, що ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права.
Згідно з пунктом 24 розділу ІІ Інструкції з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 15 вересня 2022 року №280, обліково-послужна картка призначена для організації персонального обліку та вивчення військовослужбовців і військовозобов`язаних. У період проходження військової служби такі картки зберігаються у штабах військових частин, а після звільнення з військової служби передаються до відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття військовослужбовця на військовий облік.
Таким чином, після звільнення військовослужбовця з військової служби саме територіальний центр комплектування та соціальної підтримки є органом, у якому зберігається особова справа звільненого військовослужбовця та який володіє необхідними документами для підтвердження відповідних періодів.
Зі змісту абзацу другого пункту 13 Порядку №637 вбачається, що у разі звільнення військовослужбовця довідка про період проживання дружини разом із чоловіком до 1 січня 2004 року у місцевостях, де була відсутня можливість її працевлаштування за спеціальністю, видається територіальним центром комплектування та соціальної підтримки незалежно від дати звільнення чоловіка з військової служби.
При цьому визначальним є саме період проживання дружини з чоловіком до 1 січня 2004 року у відповідних місцевостях, а не дата звільнення військовослужбовця з військової служби, як помилково вважає відповідач.
Військова частина, своєю чергою, уповноважена видавати такі довідки щодо діючих військовослужбовців та членів їх сімей за наявності у неї відповідної особової справи.
Щодо доводів відповідача, що він не наділений повноваженнями щодо видачі позивачці довідки про проживання разом з чоловіком в місцевості, де була відсутня можливість працевлаштування за спеціальністю, та посилання на Постанову Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду по справі № 809/4401/15 від 28 лютого 2019 року, суд апеляційної інстанції зазначає, що посилання на дану практику ВС є нерелевантними, оскільки відбулась зміна законодавства.
Аналізуючи приписи пункту 13 Порядку № 637 суд апеляційної інстанції зазначає, що командири (начальники) військових частин, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, підприємств, установ і організацій вправі видавати довідки за формою визначеною в додатку 4 до Порядку № 637 лише тим військовослужбовцям, які на момент видачі такої, проходять дійсну військову службу у ввірених їм (командирам, начальникам) військових структурах.
Військовослужбовцям, звільненим з військової служби, довідка за формою визначеною в додатку 4 до Порядку № 637 видається територіальним центром комплектування та соціальної підтримки. При цьому підставою для видачі такої довідки є особова справа військовослужбовця, звільненого з військової служби, та інші документи, які підтверджують зазначений період.
Таким чином, у спірних правовідносинах належним суб`єктом, який наділений повноваженнями щодо видачі ОСОБА_1 довідки за формою, визначеною в додатку 4 до «Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637, про підтвердження періоду її проживання як дружини військовослужбовця, звільненого з військової служби, у місцевостях, де не було можливості для працевлаштування за спеціальністю, є саме територіальний центр комплектування та соціальної підтримки.
Покликання відповідача, що особова справа чоловіка позивачки не містить жодних відомостей щодо неї, жодних доказів того, що позивачка у спірний період намагалась працевлаштуватись в тих місцевостях де проходив службу її чоловік, а також, що позивачка не надала суду доказів того, що вона шукала роботу за спірний період, суд апеляційної інстанції не бере до уваги. Оскільки з аналізу вищезазначених норм чітко визначено, що підставою для видачі відповідної довідки є особова справа військовослужбовця, звільненого з військової служби, та інші документи, які підтверджують зазначений період і які не досліджені відповідачем.
За наведених обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відмова відповідача у видачі позивачці довідки є необґрунтованою та такою, що не відповідає вимогам чинного законодавства.
Таким чином, апеляційна скарга ІНФОРМАЦІЯ_1 не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін.
Згідно приписів ст. 139 КАС України підстав для стягнення судових витрат не має.
Керуючись ст. ст. 311, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2025 року у справі № 300/9293/24 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	О. М. Гінда 	
судді	 	О. Б. Заверуха 	
 	 	З. М. Матковська