ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4692/26 Справа № 214/2266/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Євтушенко О.І. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2026 року м. Кривий Ріг
справа № 214/2266/24 
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді Остапенко В.О.,
суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.,
секретар судового засідання Дяченко Д.П.
сторони:
позивач  ОСОБА_1 
відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Факторінгс»
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Факторінгс» на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 грудня 2025 року, яке ухвалено суддею Євтушенком О.І. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 12 січня 2026 року, 
УСТАНОВИВ:
В березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «ФК « Факторінгс», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору – приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Приходько А.А., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М., про захист прав споживача, визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, повернення стягнутих коштів (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог). 
В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що 23 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 218630, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Факторінгс», яке є правонаступником ПАТ КБ «НАДРА» за договором про відступлення прав вимоги № GL2N78545 від 08 травня 2020 року, заборгованості за кредитним договором № 8/2007/980-К/1531-АП від 24 вересня 2007 року за період з 23 липня 2018 року до 21 червня 2021 року у загальному розмірі 117 329 грн 54 коп, а також 50 грн витрат за вчинення виконавчого напису. 
29 листопада 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Приходько А.А. відкрито виконавче провадження № 67699017 з примусового виконання оскаржуваного напису, а 27 жовтня 2021 ркоу винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію та інші доходи боржника. 
На думку представника позивача, оспорюваний виконавчий напис вчинено з грубим порушенням порядку вчинення виконавчих написів, та за відсутності документів, які підтверджують безспірність заборгованості, а тому має бути визнаний таким, що не підлягає виконанню. 
Вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не пересвідчився в наявності повідомлення ОСОБА_1 , як позичальника з боку фінансової установи щодо наявності заборгованості, як і не встановив безспірність такого боргу, заявленого з пропуском строку позовної давності, чим порушив п.п.2.3 п.2, п.3 глави 16 розділу ІІ Порядку, ст.ст.87, 88 Закону України «Про нотаріат». 
До того ж виконавчий напис вчинено з приводу стягнення заборгованості за кредитним договором №8/2007/980-К/-1531-АП від 24 вересня 2007 року, який не був нотаріально посвідчений, що є неприпустимим в силу положень закону, а сам розмір боргу позивач категорично не визнає. 
Вказані обставини, на переконання позивача, в їх сукупності визначають можливість визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає задоволенню. 
На підставі наведеного вище позивач просив суд визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 218630, вчинений 23 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М., стягнути з ТОВ «ФК «Факторінгс» на користь позивача безпідставно набуті кошти в сумі 54 937 грн 73 коп; стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору за подання заяви про забезпечення позову 536 грн 80 коп та витрати на професійну правничу допомогу 8 500 грн.
В березні 2024 року ТОВ «ФК «Факторінгс» звернулось до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про стягнення збитків, нарахованих на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за невиконання зобов`язань.
В обґрунтування зустрічних позовних вимог позивач послався на те, що 24 веерсня 2007 року між ВАТ КБ «Надра», перейменованого у ПАТ КБ «Надра» у подальшому, та ОСОБА_1 було укладено договір «Автопакет» № 8/2007/980-К/-1531-АП (кредитний договір), за умовами п.п.1.1 п.1 якого банк надав позичальникові у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 49 752 грн з метою придбання транспортного засобу (п.п.1.1.2 п.1 договору). 
Відповідно до п.п.1.1.3 п.1 кредитного договору, плата за користування та управління кредитом: відсотки за користування кредитом розраховуються банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 17,9 % річних. Строк дії договору сторони обумовили до 20 вересня 2012 року (п.п.1.1.4 п.1 договору). 
У встановлений законом строк кредит позичальник не повернув, що стало підставою для звернення ПАТ КБ «Надра» до суду з позовом. 
Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 вересня 2014 року у справі № 214/9083/13-ц присуджено стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованості за договором «Автопакет» № 8/2007/980-К/-1531-АП від 24 вересня 2007 року у сумі 117 359 грн 91 коп. 
Станом на 26 березня 2024 року ОСОБА_1 рішення суду добровільно не виконав, а відтак має невиконане грошове зобов`язання зі сплати на користь кредитора грошової суми у розмірі 117 359 грн 91 коп, визначеної за судовим рішенням. 
З огляду на період невиконання судового рішення, допущене ОСОБА_1 порушення є триваючим. 
У свою чергу, 08 травня 2020 року між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Факторінгс» було укладено договір про відступлення прав вимоги № GL2N78545 від 08 травня 2020 року та додаток № 1 до договору, на підставі яких ТОВ «ФК «Факторінгс» набуло прав кредитора за вимогами до ОСОБА_1 за договором «Автопакет» № 8/2007/980-К/-1531-АП від 24 вересня 2007 року. Зважаючи на те, що з 08 травня 2020 року новим кредитором стало ТОВ «ФК «Факторінг», останнє направило на адресу позичальника повідомлення про заміну кредитора з вимогою щодо погашення боргу, яке ОСОБА_1 залишив поза увагою. 
Оскільки ОСОБА_1 присуджену суму боргу за рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 вересня 2014 року у справі № 214/9083/13-ц не сплатив, тому ТОВ «ФК «Факторінгс» має право на нарахування збитків згідно з ч.2 ст.625 ЦК України за період до 23 лютого 2022 року, а саме інфляційних втрат та 3% річних на присуджену суму боргу 117 359 грн 91 коп. Розрахунок збитків проведено за період з 24 лютого 2019 року до 23 лютого 2022 року включно і становить 10 562 грн 39 коп - 3% річних та 25 662 грн 44 коп інфляційних втрат.
На підставі наведеного вище ТОВ «ФК «Факторінгс» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 3% річних та інфляційні втрати у загальному розмірі 36 224 грн 83 коп, нараховані за невиконання позичальником своїх зобов`язань.
Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 грудня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Факторінгс», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору – приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Приходько А.А., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М., про захист прав споживача, визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, повернення стягнутих коштів задоволено частково.
Визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 218630, вчинений 23 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М., про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Факторінгс» заборгованості за кредитним договором № 8/2007/980-К/1531-АП від 24 вересня 2007 року за період з 23 липня 2018 року до 21 червня 2021 року у загальному розмірі вимог 117 379 грн 54 коп.
Стягнуто з ТОВ «ФК «Факторінгс» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 13 287 грн 50 коп в рахунок повернення майна, набутого без достатньої правової підстави.
У задоволенні іншої частини позовних вимог за первісним позовом відмовлено.
Зазначено, що застосовані ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 березня 2024 року заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом 90 днів після набрання рішенням законної сили або ж можуть бути скасовані судом за вмотивованим клопотанням учасника справи раніше цього строку.
Вимоги за зустрічним позовом зустрічним позовом ТОВ «ФК «Факторінгс» до ОСОБА_1 про стягнення збитків, нарахованих на підставі ч.2 ст.625 ЦК України за невиконання зобов`язань - залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі ТОВ «ФК «Факторінгс» ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ТОВ «ФК «Факторінгс» про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення зустрічних позовних вимог ТОВ «ФК «Факторінгс» до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України
Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про те, що сплив строків виконання судового рішення є законним правом боржника уникнути притягнення до цивільно-правової відповідальності, взагалі повністю нівелює конституційну норму, закріплену у статті 129-1 Конституції України, де вказано, що судове рішення є обов`язковим до виконання. 
Зазначає, що у пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від «30» червня 2009 року № 16-рп/2009 (справа щодо конституційності окремих положень Кримінально-процесуального кодексу України) Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до положень Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання; обов`язковість рішень суду є однією із основних засад судочинства, яка гарантує ефективне здійснення правосуддя; виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової. З огляду на це, посилення судового контролю за виконанням судових рішень та наділення суду з цією метою правом накладати штрафні санкції є заходом для забезпечення конституційного права громадян на судовий захист. 
Апелянт зауважує, що чинне законодавство не містить жодної норми, яка б передбачала звільнення боржника від цивільно-правової відповідальності за невиконання судового рішення через закінчення певного періоду після видачі судом виконавчого документа, як про це вказав суд першої інстанції у змісті оскаржуваного рішення.
Також апелянт зауважує, що обставини того, перебуває наразі виконавчий лист на виконанні чи ні, або скільки пройшло часу з його видачі кредитору, та чи звертався кредитор до суду з приводу отримання виконавчого листа, поновлення строку пред`явлення його на виконання, не має жодного правового значення при вирішенні даної справи, що підтверджується сталою судовою практикою з вирішення аналогічних спорів, викладеною в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 вересня 2021 року по справі № 759/4755/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 листопада 2023 року у справі № 753/1527/22.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, що, у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи. 
Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.
Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.
Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.
Відповідно до ч.1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Рішення оскаржене лише в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог ТОВ «ФК «Факторінгс» до ОСОБА_1 про стягнення збитків, нарахованих на підставі ч.2 ст.625 ЦК України за невиконання зобов`язань, тому, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України,в іншій частині не переглядається.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Як установлено судом та вбачається із матеріалів справи, 24 вересня 2007 року між ВАТ КБ «Надра», перейменованого у ПАТ КБ «Надра» у подальшому, та ОСОБА_1 було укладено договір «Автопакет» № 8/2007/980-К/-1531-АП (кредитний договір), за умовами п.п.1.1 п.1 якого банк надав позичальникові у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 49 752 грн з метою придбання транспортного засобу (п.п.1.1.2 п.1 договору). 
Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 вересня 2014 року, ухваленим при заочному розгляді цивільної справи № 214/9083/13-ц, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за договором «Автопакет» № 8/2007/980-К/-1531-АП від 24 вересня 2007 року у сумі 117 359 грн 91 коп, а також витрати по сплаті судового збору 1 173 грн 60 коп (том 1 а.с.97-99, 244-245).
Із 08 травня 2020 року новим кредитором у рамкам кредитно-договірних відносин за договором «Автопакет» № 8/2007/980-К/-1531-АП від 24 вересня 2007 року, укладеним із ОСОБА_1 , стало ТОВ «ФК «Факторінгс», факт відступлення прав вимоги від ПАТ КБ «Надра» на користь ТОВ «ФК «Факторінгс» за кредитним договором №8/2007/980-К/1531-АП від 24 вересня 2007 року, укладеним з ОСОБА_1 , підтверджується договором про відступлення прав вимоги № GL2N78545 від 08 травня 2020 року, платіжним дорученням про внесення плати за придбання кредитного портфелю та протоколом електронного аукціону та відповідним реєстром, до якого включені вимоги до ОСОБА_1 за вищевказаним кредитним договором (том 1 а.с.100-101, 102, 103-104, 105-117).
Звертаючись до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про відшкодування збитків на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, ТОВ «ФК «Факторінгс» зазначив, що станом на 26 березня 2024 року заочне рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 вересня 2014 року залишається невиконаним з боку ОСОБА_1 , а відтак він має невиконане грошове зобов`язання зі сплати на користь кредитора грошової суми у розмірі 117 359 грн 91 коп, визначеної за судовим рішенням. 
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог ТОВ «ФК «Факторінгс», суд першої інстанції виходив з того, що факт не перебування виконавчого листа за основним борговим зобов`язанням на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби або у приватного виконавця в сукупності з відсутністю доказів отримання стягувачем виконавчого листа, поновлення строку для пред`явлення його до виконання унеможливлює застосування до спірних правовідносин положень ч.2 ст.625 ЦК України, оскільки вказана норма підлягає застосуванню лише за грошовим зобов`язанням, яке підлягає виконанню.. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне. 
Відповідно до ч.1, ч.2 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України.
Пунктом 3 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або не грошовим.
Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, у ст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, відтак приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічну позицію з цього приводу викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.
Звертаючись до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про відшкодування збитків на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, ТОВ «ФК «Факторінгс» зазначив, що станом на 26 березня 2024 року заочне рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 вересня 2014 року залишається невиконаним з боку ОСОБА_1 , а відтак він має невиконане грошове зобов`язання зі сплати на користь кредитора грошової суми у розмірі 117 359 грн 91 коп, визначеної за судовим рішенням.
Разом з тим, у статті 1 Конституції України закріплено, що Україна є правовою державою. Як будь-яка правова держава, Україна гарантує захист прав і законних інтересів людини і громадянина в суді шляхом здійснення правосуддя.
Обов`язок держави забезпечувати право кожної людини на доступ до ефективних та справедливих послуг у сфері юстиції та правосуддя закріплені як основоположні принципи у Конституції України, національному законодавстві та її міжнародних зобов`язаннях, у тому числі міжнародних договорах, стороною яких є Україна.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 (далі - Конвенція), закріплено принцип доступу до правосуддя.
Доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) є здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
ЄСПЛ у своїй практиці широко тлумачить наведений принцип, основним у якому є доступ до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
У Законі України «Про виконавче провадження» поняття «виконавче провадження» розуміється як завершальна стадія судового провадження (стаття 1).
Наведене узгоджується з практикою ЄСПЛ щодо застосування статті 6 Конвенції, яка гарантує право на справедливий суд.
Так, у рішенні від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції, заява №183571/91» (Case of Hornsby v. Greece) ЄСПЛ зазначив, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду». Право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалось невиконаним на шкоду одній зі сторін.
Водночас ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання.
У своїй практиці ЄСПЛ сформував підхід, відповідно до якого встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинне застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, необхідно звертати увагу на обставини справи [справи «Белле проти Франції» (Bellet v. France), «Ільхан проти Туреччини» (Ilhan v. Turkey), «Пономарьов проти України», «Щокін проти України» та інші].
Установлення законом строків передбачено з метою дисциплінування учасників спірних правовідносин та своєчасного виконання ними певних процесуальних дій. Інститут строків у цивільному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в цивільно-правових відносинах, а також стимулює учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
ЄСПЛ у своїй практиці наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має кілька важливих завдань, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти росії»).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію. Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом - встановлюються виконавцем. Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом.
Стадія виконавчого провадження як завершальна стадія судового процесу має встановлені законом строкові межі. Зокрема, така стадія починається після видачі виконавчого документа стягувачу та закінчується фактичним виконанням судового рішення або зі спливом строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, оскільки якщо цей строк пропущено, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання (пункт 2 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження»). За пунктом 1 частини першої статті 26 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла до набрання 05 жовтня 2016 року чинності Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження») пропуск встановленого строку пред`явлення документів до виконання визначався як підстава для відмови у відкритті виконавчого провадження.
Тобто за межами цього строку (строку пред`явлення виконавчого документа до виконання) виконавчі дії не вчиняються, а строк виконавчого провадження як завершальної стадії судового процесу спливає одночасно зі строком пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Строки пред`явлення виконавчих документів до виконання, підстави переривання строку давності пред`явлення виконавчого документа до виконання, право стягувача, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання на звернення із заявою про поновлення такого строку до суду визначені у статті 12 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження».
До 05 жовтня 2016 року положення щодо строків пред`явлення виконавчих документів до виконання, підстави переривання строку давності пред`явлення виконавчого документа до виконання, право стягувача, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання на звернення із заявою про поновлення такого строку до суду визначались у статтях 22-24 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження».
Одним з елементів забезпечення прав учасників справи на стадії виконання судового рішення є встановлена статтею 433 ЦПК України можливість поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання в разі його пропуску з причин, визнаних судом поважними.
Метою застосування статті 433 ЦПК України є захист інтересів добросовісного стягувача, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа для виконання з поважних причин. Поважними вважаються зокрема, причини, які не залежали від волі стягувача.
Наявність судового рішення про відновлення прав на грошові суми не змінює правової природи правовідносин учасників спору, оскільки за своєю юридичною природою рішення суду не породжує нових прав та/або обов`язків, а як спосіб захисту порушеного права на їх отримання лише трансформує та/або підтверджує існуючі зобов`язання з їх виплати у спосіб, обраний позивачем.
Водночас можливість примусового стягнення кредитором заборгованості, про стягнення якої ухвалено рішення суду, вичерпується після закінчення строку пред`явлення до виконання виконавчого документа на виконання вказаного рішення, якщо такий строк не було поновлено судом в установленому законом порядку.
Оскільки право на примусове виконання обмежене строком пред`явлення виконавчого документа до виконання, то в разі пропуску такого строку та за умови, що суд відмовив у його поновленні, право на примусове виконання судового рішення вважається остаточно втраченим. Держава більше не забезпечує реалізацію цього рішення через виконавчу службу. Це означає, що рішення стає таким, яке не можна виконати примусово. У такому випадку за загальним правилом судове рішення про стягнення боргу не припиняє самого зобов`язання (борг як цивільно-правовий обов`язок формально продовжує існувати), але реалізація цього зобов`язання неможлива через примусове виконання.
Кредитор не може повторно пред`явити виконавчий документ на виконання (строк пропущено, а в його поновленні відмовлено), повторно звернутися до суду про той самий борг (наявне судове рішення щодо цього боргу), вимагати виконання через державні механізми. Боржник уже не зобов`язаний повертати борг через примус і може посилатися на остаточну втрату можливості виконання рішення.
Однак це не виключає можливого погашення боргу боржником добровільно, що не буде вважатися безпідставно отриманим майном.
У такій ситуації зобов`язання не є задавненим, оскільки позовна давність застосовується до звернення з позовом, а тут уже є судове рішення, яке набрало законної сили.
Водночас втрата права на примусове виконання судового рішення, припинення можливості його реалізації через пропуск строку пред`явлення виконавчого документа до виконання і відмову у його поновленні судом свідчить про неможливість захисту такої вимоги в примусовому порядку.
У зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа до виконання та відмовою суду в його поновленні право стягувача на примусове виконання судового рішення є остаточно втраченим, а можливість виконання такого рішення - припиненою.
Сплив строку пред`явлення виконавчого документа до виконання не є формальністю, а є самостійною підставою для припинення можливості примусового виконання судового рішення. Відмова в поновленні строку судом означає остаточність правової ситуації, відсутність будь-яких подальших процесуальних механізмів виконання судового рішення, а отже, відносини щодо примусового виконання стають стабільними.
З наведеного вбачається, що хоча формально позовна давність не застосовується, фактично зобов`язання втрачає юридичну примусовість, вимога за цим зобов`язанням стає такою, що не може бути захищена в примусовому порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном.
Ігнорування кредитором обставин закінчення строку пред`явлення рішення суду до виконання щодо стягнення заборгованості призвело б до надання стягувачу можливості безпідставно уникнути законодавчої вимоги щодо встановлених законом строків та призвело б до безпідставного перебування боржника у невизначеному стані понад установлений законом строк, що порушило б принцип правової визначеності як один з основоположних аспектів верховенства права.
Cплив строків пред`явлення виконавчого листа до виконання є законним правом боржника уникнути притягнення до цивільно-правової відповідальності після закінчення певного періоду після видачі судом виконавчого документа.
Ці строки забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав боржників.
Суд гарантує право на справедливий суд як стягувачу, так і боржнику, оскільки має враховувати не лише майнові інтереси стягувача, а й захищати права та інтереси боржника, який у такому випадку правомірно протягом тривалого періоду міг розраховувати на відсутність загрози примусового виконання рішення та притягнення до відповідальності за його невиконання.
Отже, зобов`язання зі сплати боргу, яке засвідчене судовим рішенням про його примусове стягнення, строк пред`явлення виконання за яким пропущено і в поновленні такого строку суд відмовив, а можливість його виконання втрачена, не може вважатися припиненим у матеріально-правовому сенсі (може бути виконаним добровільно боржником).
Таке зобов`язання вважається тим зобов`язанням, вимоги за яким позбавлені примусового захисту, проте добровільне виконання яких визнається належним.
У такому випадку до відповідних грошових вимог (щодо яких вичерпана можливість стягнення в примусовому порядку за судовим рішенням) не можна застосовувати правила частини другої статті 625 ЦК України.
За протилежним (іншим) підходом буде складатися нерозумна ситуація, за якою після втрати права на примусове виконання судового рішення про стягнення основного боргу і припинення можливості його реалізації, зокрема у зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа для виконання і відмови в поновленні цього строку судом, за обставин неможливості виконання захисту основної вимоги (про стягнення основної суми боргу) кредитор зберігатиме можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на невиконувану вимогу, що суперечитиме принципу правової визначеності.
До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 11 лютого 2026 року (справа № 754/511/23, провадження №14-63цс25).
За наявними у справі матеріалами, відомостями з ЄДРСР та актуальними даними з Автоматизованої системи виконавчих проваджень за посиланням в мережі Інтернет https://asvpweb.minjust.gov.ua/#/search-debtors у сукупності судом першої інстанції встановлено, що виконавче провадження з примусового виконання заочного рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 вересня 2014 року у справі №214/9083/13-ц, де б боржником був ОСОБА_1 , на примусовому виконанні не перебуває. Доказів, які б свідчили про звернення первісного кредитора ПАТ КБ «Надра» або ж його правонаступника ТОВ «ФК «Факторінгс» до суду з приводу отримання виконавчого листа на виконання судового рішення, поновлення строку пред`явлення його на виконання (у разі необхідності) на підтвердження вимог за зустрічним позовом суду не надано, що свідчить про те, що в даному випадку застосовування правил частини другої статті 625 ЦК України буде суперечити принципу правової визначеності через надання стягувачу можливості постійно пред`являти вимоги до боржника про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на невиконувану вимогу.
На підставі наведеного вище, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог ТОВ «ФК «Факторінгс». 
Доводи апеляційної скарги по суті позовних вимог не впливають на правильність висновків суду першої інстанції. Крім того, наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, в оскаржуваній частині, - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Факторінгс» залишити без задоволення. 
Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 грудня 2025 року, в оскаржуваній частині, залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 31 березня 2026 року.

Головуючий: 

Судді: