П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/8448/25	

Категорія: 112010201 Головуючий в 1 інстанції: Лісовська Н.В.
Місце ухвалення: м. Миколаїв
Дата складання повного тексту:05.11.2025р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого – Бітова А.І.
суддів – Лук`янчук О.В.
– Ступакової І.Г.
при секретарі – Алексєєвій Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, третя особа Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, про визнання протиправними та скасування рішень; зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду (далі – ГУПФ) України в Миколаївській області, третя особа ГУПФ України у Вінницькій області, про:
- визнання протиправним та скасування рішення ГУПФ України у Вінницькій області №143150022210 про відмову у призначенні пенсії від 27 червня 2025 року, реєстраційний №17615/03-16 від 30 червня 2025 року;
- визнання протиправним та скасування рішення ГУПФ України у Вінницькій області №143150022210 про відмову в призначенні пенсії від 14 липня 2025 року на заміну рішення про відмову в призначенні пенсії від 27 червня 2025 року, реєстраційний №19132/03-16 від 15 липня 2025 року;
- визнання протиправним та скасування рішення начальника ГУПФ України у Вінницькій області про результати розгляду скарги ОСОБА_1 , реєстраційний №9187-7606/Я-03/8-0200/25 від 29 липня 2025 року;
- зобов`язання ГУПФ України у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20 червня 2025 про призначення пенсії за вислугу років із зарахуванням до вислуги років 25 років 4 місяці 20 днів, що складається з половини періоду навчання за денною формою за спеціальністю "Правознавство" в Одеському національному університеті імені І.І. Мечникова (2 роки 5 місяців 18 днів) та стажу роботи на посадах прокурорів (22 роки 11 місяців 12 днів) та що дає право на пенсію за вислугою років згідно із ст. 86 Закону України "Про прокуратуру";
- зобов`язання ГУПФ України у Вінницькій області на підставі положень ч.ч.1, 2, 3, 4, 6, 8, 13 ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років починаючи з моменту звернення, а саме з 20 червня 2025 року, в розмірі 60 відсотків від суми місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року – страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що відповідач протиправно виніс оскаржувані рішення "Про відмову в призначені пенсії" скільки невірно обрахував стаж, що дає право на пенсію за вислугою років згідно ст. 86 Закону України "Про прокуратуру". Так відповідачем не враховано, що до стажу який дає право на виходу на пенсію по вислузі років має бути враховано 1/2 частина часу навчання в Одеському національному університеті імені І.І. Мечникова, а саме 2 роки 5 місяців 8 днів, за денною формою. Позивач вважав що прийняті відповідачем рішення "Про відмову в призначені пенсії" від 27 червня 2025 та 14 липня 2025 року та Рішення ГУПФ України у Вінницькій області "Про розгляд скарги" від 29 липня 2025 року належать скасуванню. 
Відповідач позов не визнав, вказуючи, що згідно принципу екстериторіальності, за результатами розгляду даного звернення позивача від 20 червня 2025 року ГУПФ України в Вінницькій області було винесено рішення №143150022210 від 27 червня 2025 року "Про відмову в призначенні пенсії", а згодом винесено рішення №143150022210 "Про відмову в призначенні пенсії" від 14 липня 2025 року на заміну рішення від 27 червня 2025 року.
Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ГУПФ України у Вінницькій області, за участю третьої особи ГУПФ України в Миколаївській області з вимогами про визнання протиправними та скасування рішень; зобов`язання вчинити певні дії – відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального та з порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також у зв`язку з тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що суд першої інстанції усупереч положень ст. 76 Закону України "Про адміністративну процедуру" зробив незаконний висновок, що оскаржуване Рішення №143150022210 від 27 червня 2025 року "Про відмову у призначені пенсії" не є чинним з моменту прийняття Відповідачем рішення № 143150022210 від 14 липня 2025 року. Так у вступній та резолютивній частинах адміністративного акту під №143150022210 від 14 липня 2025 (фактично до накладеного електронного підпису зазначений електронний документ створений та набув чинності 15 липня 2025 року) відсутнє рішення, що цей адміністративний акт скасовує адміністративний акт під №143150022210 від 27 червня 2025 року (фактично до накладеного електронного підпису зазначений електронний документ створений та набув чинності 30 червня 2025 року), а лише у назві міститься не передбачена Законом України "Про адміністративну процедуру" та постановою правління Пенсійного фонду України від 12 жовтня 2007 року №18-6 теза "на заміну рішення про відмову в призначенні пенсії". Таким чином, станом на 16 липня 2025 року, відповідно до положень ст. 76 Закону України "Про адміністративну процедуру", були чинними два вище зазначені адміністративні акти під одним №143150022210: від 14 липня 2025 року (фактично до накладеного електронного підпису зазначений електронний документ створений та набув чинності 15 липня 2025 року) та 27 червня 2025 року (фактично до накладеного електронного підпису зазначений електронний документ створений та набув чинності 30 червня 2025 року), оскільки обидва зазначені рішення винесенні однією і тією ж посадовою особою органу Пенсійного фонду України, яка не має повноважень скасовувати свої адміністративні акти. Також, таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, є й твердження суду першої інстанції, що Рішення відповідача №143150022210 від 14 липня 2025 року скасовано Рішенням Комісії по розгляду скарг від 29 липня 2025 року №9187- 7606/Я-03/8-0200/25.
Апелянт вказує, що суд першої інстанції необґрунтовано не розглянув першу позовну вимогу позивача щодо визнання протиправним та скасування Рішення начальника ГУПФ України у Вінницькій області про результати розгляду скарги ОСОБА_1 , реєстраційний №9187-7606/Я-03/8-0200/25 від 29 липня 2025 року.
Також, необґрунтованим та таким, що не відповідає дійсності, є твердження суду першої інстанції, що Рішення ГУПФ України у Вінницькій області № 143150022210 від 14 липня 2025 року та №143150022210 від 14 липня 2025 року не порушують прав позивача, так як вони скасовані (не чинні). Так, судом першої інстанції не надано юридичну оцінку тому факту, що відповідно до рішення начальника ГУПФ України у Вінницькій області Олени Корчака про результати розгляду скарги ОСОБА_1 , реєстраційний №9187-7606/Я-03/8-0200/25 від 29 липня 2025 року до розгляду були прийняті лише: рішення про відмову у призначенні пенсії №143150022210 від 27 червня 2025 року та Висновок Комісії ГУПФ України у Вінницькій області з розгляду скарг на прийняті рішення з питань пенсійного забезпечення від 25 липня 2025 року. А відповідно до резолютивної частини цього адміністративного акту – скасовано рішення про відмову у призначенні пенсії №143150022210 від 14 липня 2025 року, яке згідно до мотивувальної частини не було предметом розгляду.
Крім того апелянт вказує, що позовною вимогою №4 було "Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20.06.2025 про призначення пенсії за вислугу років із зарахуванням до вислуги років 25 років 4 місяці 20 днів, що складається з половини періоду навчання за денною формою за спеціальністю "Правознавство" в Одеському національному університеті імені 1.1. Мечникова (2 роки 5 місяців 18 днів) та стажу роботи на посадах прокурорів (22 роки 11 місяців 12 днів) та дає право на пенсію за вислугою років згідно із ст. 86 Закону України "Про прокуратуру". Судом першої інстанції не було розглянуто дану позовну вимогу та не надано правову оцінку питанню про наявність спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років відповідно до ст. 86 Закону України "Про прокуратуру", зокрема щодо зарахування половини строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання щодо позивача. Також не розглянуто позовну вимогу №5 "Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на підставі положень ч.ч.1, 2, 3, 4, 6, 8, 13 ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років починаючи з моменту звернення, а саме з 20 червня 2025 року, в розмірі 60 відсотків від суми місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року – страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії".
Учасники справи в судове засідання апеляційного адміністративного суду не з`явилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлені належним чином. Враховуючи що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, особиста їх участь в судовому засіданні не обов`язкова. Колегія суддів, у відповідності до ч.2 ст. 313 КАС України, визнає можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін.
Згідно ч.4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Судом першої інстанції встановлені, судом апеляційної інстанції підтверджені, учасниками апеляційного провадження неоспорені наступні обставини.
20 червня 2025 року позивач звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за вислугою років відповідно до положень ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" №1697-VII (далі – Закон №1697-VII).
За принципом екстериторіальності, ГУПФ України у Вінницькій області було розглянуто заяву ОСОБА_1 "Про призначення пенсії за вислугою років", так 27 червня 2025 року прийнято рішення №143150022210, яким відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років згідно Закону України "Про прокуратуру".
03 липня 20025 року позивач подав скаргу Начальнику ГУПФ України у Вінницькій області на рішення №143150022210 від 27 червня 2025 року.
14 липня 2025 року ГУПФ України у Вінницькій області прийнято рішення №143150022210 "Про відмову в призначенні пенсії" на заміну рішення від 27 червня 2025 року №143150022210.
За результатами розгляду скарги позивача від 03 липня 2025 року 28 липня 2025 року комісією з розгляду скарг на прийняті рішення з питань пенсійного забезпечення зроблений Висновок, на підставі якого відповідачем 29 липня 2025 року прийнято Рішення №9187-7606/Я-03/8-0200/25 від 29 липня 2025 року "Про результати розгляду скарги".
Комісія з розгляду скарг вирішила: "Скаргу ОСОБА_1 , на рішення ГУПФ України у Вінницькій області №143150022210 від 27 червня 2025 про відмову у призначенні пенсії задоволено частково, а Рішення про відмову у призначенні пенсії №143150022210 від 14 липня 2025 року скасовано повністю.
Зобов`язати Відділ призначення пенсій Управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг ГУПФ України у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20 червня 2025 року та, з урахуванням зазначеного, прийняти нове рішення."
04 серпня 2025 року на виконання Рішення "Про результати розгляду скарги" від 29 липня 2025 року ГУПФ України у Вінницькій області прийнято Рішення №143150022210 "Про відмову в призначенні пенсії на заміну рішення про відмову в призначенні пенсії від 14 липня 2025 року", яким відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугу років, відповідно до Закону України "Про прокуратуру", у зв`язку із відсутністю необхідного стажу за вислугу років.
У Рішенні №143150022210 від 04 серпня 2025 року зазначено:
"До страхового стажу ОСОБА_1 зараховано період навчання у ВИШі на денній формі з 01 липня 2001 року по 27 червня 2002 року, згідно диплому НОМЕР_1 , виданим Одеським національним університетом імені І.І. Мечникова."
При цьому, до стажу, що дають право на пенсію за вислугу років згідно ст. 86 Закону відповідачем не враховано половину строку навчання ОСОБА_1 в Одеському національному університеті імені І.І. Мечникова згідно диплому ( НОМЕР_2 ), оскільки відсутня інформація про навчання на юридичному факультеті університету.
В матеріалах справи міститься копія трудової книжки ОСОБА_1 .
Довідка про стаж роботи в органах прокуратури.
Які підтверджують, що ОСОБА_2 працював в органах прокуратури безперервно починаючи з 10 липня 2002 року по теперішній час, але для розрахунку стажу за вислугу років на посадах прокурорів, стаж заявника обчислено по 31 травня 2025 року , що становить 22 роки 10 місяців та 22 дні. 
В матеріалах справи також міститься Архівна довідка Одеського національного університету ім. Мечникова; Копія диплому бакалавра НОМЕР_2 з додатками; Копія диплому спеціаліста з додатками.
ОСОБА_2 навчався в Одеському національному університеті імені І.І. Мечникова в період :
- з 01 вересня 1997 року по 26 червня 2001 року (диплом бакалавра № НОМЕР_3 ), на денній формі навчання, за спеціальністю "Право" – 3 роки 9 місяців 26 днів;
- з 01 липня 2001 року по 27 червня 2002 року (диплом спеціаліста СК 21251383), на денній формі навчання, отримав освіту за спеціальністю "правознавство", кваліфікацію юриста - 11 місяців 27 днів.
Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що рішення №143150022210 від 27 червня 2025 року "Про відмову в призначені пенсії" не є чинним з моменту прийняття відповідачем рішення №143150022210 від 14 липня 2025 року, а це рішення, в свою чергу, скасовано рішенням Комісії по розгляду скарг від 29 липня 2025 року №9187-7606/Я-03/8-0200/25. Оскільки оскаржувані рішення "Про відмову в призначені пенсії" від 27 червня 2025 року та від 14 липня 2025 року станом на час прийняття судом рішення не є чинними (скасованим), суд приходить висновку, що Позивачем обраний не вірний спосіб захисту порушеного права у вигляді Скасування рішень №143150022210 від 27 червня 2025 та №143150022210 від 14 липня 2025 року, а від так, позивні вимоги в цій частині не можуть бути задоволені судом. Суд захищає порушене право Позивача, а скасовані (не чинні) Рішення ГУ ПФУ у Вінницькій області №№143150022210 від 27 червня 2025 року та №143150022210 від 14 липня 2025 року, вже не порушують прав позивача.
Суд першої інстанції зазначив, що рішення ГУПФ України у Вінницькій області №143150022210 від 04 серпня 20025 року "Про відмову в призначені пенсії", яке є чинним та прийнято на виконання рішення Комісії по розгляду скарг №9187-7606/Я-03/8-0200/25 від 29 липня 2025 року, в межах даної справи позивачем не оскаржується.
Щодо позивних вимог про скасування Рішення Комісії по розгляду скарг ГУПФ України у Вінницькій області "За результатами розгляду скарги" від 29 липня 2025 року за №9187-7606/Я-03/8-0200/25, суд першої інстанції вважав за необхідне зазначити, що дане рішення є вичерпаним шляхом його виконання та прийняття рішення "Про відмову у призначені пенсії від 04 серпня 2025 року, а від так це Рішення також не порушує прав Позивача, та не може бути скасоване в судовому порядку. Судовому захисту в адміністративних судах України підлягає лише порушене право, а отже предмет оскарження за правилами адміністративного судочинства повинен мати юридичне значення, тобто впливати на коло прав, свобод, законних інтересів чи обов`язків, а також встановлені законом умови їх реалізації.
Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст. 46 Конституції України, ст.ст. 2, 5-12, 77 КАС України, Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004.
Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, виходячи з наступного.
Відповідно ч.1 ст. 5 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити їх захистити у передбачений процесуальним законом спосіб.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до висновків Верховного Суду у постанові 21 листопада 2023 року у справі №640/32072/20 до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, що породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод (п.75), акт застосування норм права (індивідуальний акт) - індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; нормативно-правовий акт регулює певний вид суспільних відносин, а акт застосування норм права - конкретну життєву ситуацію; нормативно-правовий акт діє упродовж тривалого часу та не вичерпує свою дію фактами його застосування, тоді як дія індивідуального акта закінчується у зв`язку з припиненням існування конкретних правовідносин (п.80).
Так, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача. Підстава позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть певні правові наслідки. Підставу позову становлять фактична й правова підстава. Предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного права й обов`язку. Визначаючи підстави позову як складові елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону, позивач просить про захист свого права.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 13 травня 2025 року у справі №260/6699/24.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 березня 2018 року у справі №800/559/17 зазначила, що поняття "спір, який підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства" варто тлумачити в більш ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, що не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, що взагалі не належать судовому розгляду.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 22 січня 2019 року у справі №912/1856/16, від 14 травня 2019 року у справі №910/11511/18, у справі №910/7164/19.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 поняття "порушене право", за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.
Отже, гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Частинами 1, 2, 3 ст. 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.
Відповідно ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Питання пенсійного забезпечення працівників прокуратури урегульовані ст. 86 Закону України "Про прокуратуру"
Як вбачається з матеріалів справи, рішення №143150022210 від 27 червня 2025 року "Про відмову в призначені пенсії" не є чинним з моменту прийняття відповідачем рішення №143150022210 від 14 липня 2025 року, тоді як вищезазначене рішення скасовано рішенням Комісії по розгляду скарг від 29 липня 2025 року №9187-7606/Я-03/8-0200/25.
Підсумовуючи, колегія суддів констатує, що вищезазначені спірні рішення відповідача від 27 червня 2025 року та від 14 липня 2025 року, на час прийняття судом першої інстанції судового рішення, не породжували, як для позивача, так і для відповідача, ніяких прав чи обов`язків. Відповідно, вимоги про визнання їх протиправними та скасування не можуть бути задоволені судом адміністративної юрисдикції.
Щодо доводів апеляційної скарги про скасування рішення пенсійного органу за №9187-7606/Я-03/8-0200/25 від 29 липня 2025 року, колегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, 29 липня 2025 року Комісією по розгляду скарг ГУПФ України у Вінницькій області було прийнято рішення №9187-7606/Я-03/8-0200/25 за результатами розгляду скарги позивача. В резолютивній частині рішення зазначено, що Комісія вирішила: скаргу ОСОБА_1 , на рішення ГУПФ України у Вінницькій області №143150022210 від 27 червня 2025 про відмову у призначенні пенсії задовольнити частково, а Рішення про відмову у призначенні пенсії №143150022210 від 14 липня 2025 року скасувати повністю; зобов`язано Відділ призначення пенсій Управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг ГУПФ України у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20 червня 2025 року та, з урахуванням зазначеного, прийняти нове рішення.
В подальшому, 04 серпня 2025 року на виконання Рішення "Про результати розгляду скарги" від 29 липня 2025 року ГУПФ України у Вінницькій області прийнято Рішення №143150022210 "Про відмову в призначенні пенсії на заміну рішення про відмову в призначенні пенсії від 14 липня 2025 року", яким відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугу років, відповідно до Закону України "Про прокуратуру", у зв`язку із відсутністю необхідного стажу за вислугу років.
Колегія суддів зазначає, що вищенаведене рішення пенсійного органу від 04 серпня 2025 року позивачем в даній справі не оскаржено та, відповідно, не є предметом позову у даній справі.
Таким чином, колегія суддів констатує, що оспорюване позивачем рішення №9187-7606/Я-03/8-0200/25 від 29 липня 2025 року, яким фактично задоволена скарга позивача, скасоване попереднє рішення пенсійного органу та покладений обов`язок повторно розглянути заяву позивача, на теперішній час реалізовано шляхом винесення пенсійним органом рішення від 04 серпня 2025 року, законність, якого в даній справі не розглядається.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зазначене рішення №9187-7606/Я-03/8-0200/25 від 29 липня 2025 року є вичерпаним шляхом його виконання та прийняття рішення "Про відмову у призначені пенсії" від 04 серпня 2025 року, а тому дане рішення, також, не порушує прав ОСОБА_1 , та відсутні підстави для його скасування в судовому порядку.
Підсумовуючи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .
Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків суду першої інстанції не спростовують, тоді як факти та мотивування яких повністю спростовуються матеріалами справи та обставинами, які повно та об`єктивно були встановлені судом першої інстанції при вирішенні справи.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Колегія суддів не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.
Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 310, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 02 квітня 2026 року.

Головуючий: Бітов А.І.

Суддя: Лук`янчук О.В.

Суддя: Ступакова І.Г.