Номер провадження: 22-ц/813/2113/26 
Справа № 503/910/25
Головуючий у першій інстанції Калашнікова Т. О.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.04.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Кострицький В.В. (суддя - доповідач),
судді Назарова М.В., Лозко Ю.П.,
за участю секретаря судового засідання Булацевської Я.В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 
представник позивача – ОСОБА_2 
відповідач - ОСОБА_3 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Кодимського районного суду Одеської області від 14 жовтня 2025 року, ухвалене у складі судді Калашнікової Т.О., у приміщенні того ж суду,
у цивільний справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу,-
установив:
Короткий зміст позовних вимог.
Адвокат Кузьма Я.І., яка діє в інтересах ОСОБА_1 через підсистему «Елетронний суд» звернулася до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, в якому просить розірвати шлюб між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 , що зареєстрований 10.10.2020 Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), актовий запис №2466.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 10.10.2020 між сторонами було укладено шлюб, від якого вони мають спільну малолітню дитину: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Через півтора роки подружнього життя, а саме наприкінці 2021 року, відносини між сторонами почали погіршуватися через відсутність взаєморозуміння та різних життєвих цінностей, що в кінцевому результаті призвело до повного розриву сімейних відносин. Крім того, наприкінці 2021 року позивач почала зазнавати погроз та психологічного насильства з боку відповідача. Спільне господарство між сторонами не ведеться з 2023 року, коли позивач разом із малолітнім сином виїхала за межі території України за для безпеки свого сина через воєнні дії в Україні та від посилення психологічного насильства щодо неї з боку відповідача. На даний час позивач разом із дитиною мешкає на території Турецької Республіки. За таких обставин, на думку позивача, подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливі та суперечать інтересам кожного з подружжя. Строк на примирення надавати недоцільно. Між сторонами на даний час відсутній спір щодо поділу майна. З огляду на вищевикладене, просить позовні вимоги про розірвання шлюбу задовольнити. Крім того, просить стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду з даним позовом в розмірі 1211 гривень 20 копійок та витрати на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 5000 гривень.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 14 жовтня 2025 року позов адвоката Кузьми Яни Іванівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу - задоволено.
В обґрунтування рішення суд першої інстанції зазначив, що враховуючи обґрунтування позову, а також те, що відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, подружжя проживають окремо один від одного та спільного побуту не ведуть, суд дійшов до висновку, що фактичні подружні стосунки сторони припинили та не бажають їх відновлювати. Ретельний аналіз цих обставин свідчить про те, що позивач не бажає жити однією сім`єю з відповідачем. Збереження шлюбу буде суперечити їх спільним інтересам. Примушування позивача до шлюбу з ОСОБА_3 не допускається.
За таких обставин, суд дійшов до висновку, що строк на примирення надавати недоцільно, і шлюб між сторонами належить розірвати.
Враховуючи, що позов задоволений, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір сплачений останнім при зверненні до суду з позовом.
Виходячи із детального опису робіт (послуг), поданий адвокатом разом із позовною заявою в порядку ст.137 ЦПК України, враховуючи обсяг наданих адвокатом послуг, ту обставину, що розмір гонорару визначений за погодженням адвоката з клієнтом та обумовлений умовами відповідного Договору, такі витрати є реальними та співмірними з ціною позову, суд вважає, що з відповідача на користь позивача належить також стягнути витрати на професійну правничу допомогу відповідно до п.3 Договору про надання правової допомоги від 12.06.2025 року.
Доводи апеляційної скарги.
Не погоджуючись з оскаржуваним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу в якій просить суд рішення Кодимського районного суду Одеської області від 14 жовтня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого нею судового збору за звернення до суду з даним позовом в розмірі 1211 грн. 20 коп. та 5000 гривень витрат на професійну правничу допомогу – скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути частину судових витрат за подання апеляційної скарги з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , у сумі частини сплаченого судового збору в розмірі 1211 (однієї тисячі двісті одинадцять) грн. 20 коп..
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, дійшов помилкових висновків, не врахувавши всіх обставин справи. З матеріалів справи вбачається, що відповідач фактично визнав позов у повному обсязі до початку розгляду справи по суті, а також вживав заходів для досудового врегулювання спору, що залишено судом поза увагою .
За таких обставин стягнення з відповідача повної суми судового збору суперечить вимогам ч. 1 ст. 142 ЦПК України, відповідно до якої 50 відсотків судового збору підлягає поверненню позивачу з державного бюджету.
Крім того, зазначає, що суд безпідставно стягнув витрати на професійну правничу допомогу, не перевіривши їх необхідність та розумність, а також не врахувавши, що такі витрати виникли внаслідок відмови позивача від мирного врегулювання спору.
Таким чином, суд неповно з`ясував обставини справи та неправильно застосував норми процесуального права, що є підставою для скасування рішення в оскарженій частині.
Позиція учасників справи.
Не погодившись з вказаними доводами, представник позивача подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Кодимського районного суду Одеської області від 14 жовтня 2025 року залишити без змін.
В обґрунтування зазначає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 є необґрунтованою, юридично непослідовною та такою, що ґрунтується на вибірковому тлумаченні норм процесуального права, з метою уникнення виконання законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат.
Фактично апелянт-відповідач не заперечує правомірність розірвання шлюбу, а оскаржує виключно покладення на нього судових витрат, намагаючись ретроспективно перекласти наслідки власної процесуальної поведінки на позивача, що суперечить принципам добросовісності, змагальності та справедливості цивільного процесу, що викладені та прямо передбачені статтями 2 та 13 ЦПК України.
Щодо явки сторін.
Сторони належним чином повідомлені про час, місце та дату судового засідання, представник позивача та відповідач надали суду заяви про розгляд справи без їх участі.
Позиція апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Отже, предметом апеляційного перегляду, з огляду на вимоги ч. 1 ст. 367 ЦПК України, та доводи апеляційної скарги, є рішення Кодимського районного суду Одеської області від 14 жовтня 2025 року лише в частині судових витрат.
Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що з копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 10.10.2020 року, виданого Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вбачається,що10.10.2020 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , про що складено відповідний актовий запис №2466. Після реєстрації шлюбу дружина своє прізвище « ОСОБА_5 » на прізвище чоловіка не змінювала.
Від шлюбу сторони мають малолітню дитину: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Ця обставина підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 24.03.2021 року.
Як роз`яснив Верховний Суд України, згідно зі ст.24 цього Кодексу шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої 10 грудня 1948 року Генеральною Асамблеєю ООН.
Згідно ч.3 ст.105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Враховуючи обґрунтування позову, а також те, що відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, подружжя проживають окремо один від одного та спільного побуту не ведуть, суд дійшов до висновку, що фактичні подружні стосунки сторони припинили та не бажають їх відновлювати. Ретельний аналіз цих обставин свідчить про те, що позивач не бажає житии однією сім`єю з відповідачем. Збереження шлюбу буде суперечити їх спільним інтересам. Примушування позивача до шлюбу з ОСОБА_3 не допускається.
За таких обставин, суд дійшов до висновку, що строк на примирення надавати недоцільно, і шлюб між сторонами належить розірвати.
Разом з тим, під час розгляду цивільної справи не знайшов свого підтвердження факт вчинення психологічного насильства відповідачем щодо позивача, на який посилається адвокат Кузьма Я.І. як на причину припинення шлюбно-сімейних відносин між сторонами, оскільки не підтверджений жодним належним та допустимим доказом у цивільній справі.
Рішення в цій частині відповідачем не оскаржується, а тому не є предметом апеляційного перегляду.
Щодо судових витрат судом першої інстанції було зазначено наступне.
За змістом ч. 1 п.п. 1,2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.
Встановлено, що позивачем при зверненні до суду з позовом був сплачений судовий збір у належному розмірі 1211 грн. 20 коп., що підтверджується квитанцією №3994-7196-1064-2677 від 17.06.2025 року.
З огляду на вищевикладене, враховуючи, що позов задоволений, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір сплачений останнім при зверненні до суду з позовом.
Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом справи.
Відповідно до вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св19).
На виконання вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України адвокатом позивачів разом з позовною заявою подано до суду Договір №21/25 про надання правової (правничої) допомоги від 12.06.2025 року, укладений між адвокатом Кузьмою Я.І. та позивачем ОСОБА_1 , а також детальний опис робіт (послуг) для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу таких судових витрат.
Згідно з п.п 3.1, 3.1.1, 3.2 Договору про надання правової (правничої) допомоги від 12.06.2025 року, сторони дійшли згоди, що загальний розмір гонорару за надання правової (правничої) допомоги становить 5000 гривень, який клієнт зобов`язується сплатити адвокату двома частинами: в розмірі 2500 гривень відразу після підписання договору, а другий платіж в розмірі 2500 гривень – після винесення судом рішення у справі, але не пізніше ніж після отримання рішення.
Так, запроваджено принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо (частина 3 статті 141).
Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Судом враховується, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Водночас, суд відзначає, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Аналогічних висновків дійшов також Європейський суд з прав людини, рішення якого, відповідно до ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини можуть бути використані судом в якості джерела права.
Так, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, п.п. 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004р. заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 3.10.2019р. по справі № 922/445/19, дійшла висновку, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Судом встановлено, що позивач на виконання п.3 Договору про надання правової допомоги від 12.06.2025 року сплатила адвокату Кузьмі В.П. обумовлений умовами вказаного правочину перший платіж за гонораром в сумі 2500 гривень після підписання договору. Ця обставина підтверджується копією платіжною інструкцією №764010271 від 12.06.2025 року.
Виходячи із детального опису робіт (послуг), поданий адвокатом разом із позовною заявою в порядку ст.137 ЦПК України, враховуючи обсяг наданих адвокатом послуг, ту обставину, що розмір гонорару визначений за погодженням адвоката з клієнтом та обумовлений умовами відповідного Договору, такі витрати є реальними та співмірними з ціною позову, суд ввважає, що з відповідача на користь позивача належить також стягнути витрати на професійну правничу допомогу відповідно до п.3 Договору про надання правової допомоги від 12.06.2025 року.
Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають.
Як убачається зі змісту апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції оскаржується виключно в частині розподілу судових витрат, а саме в частині стягнення з відповідача судового збору у повному розмірі та витрат на професійну правничу допомогу.
Посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, скаржник зазначає, що ним було визнано позов до початку розгляду справи по суті, а відтак підлягали застосуванню положення частини першої статті 142 ЦПК України щодо повернення позивачу 50 відсотків судового збору та, відповідно, відсутні підстави для стягнення з нього повної суми судового збору. Разом з тим, такі доводи не ґрунтуються на матеріалах справи та спростовуються встановленими судом обставинами.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач не лише не визнавав позов до початку розгляду справи по суті, а й вчиняв процесуальні дії, які свідчать про наявність спору між сторонами, зокрема подавав зустрічну позовну заяву та під час судових засідань заперечував проти задоволення позову. Лише на останньому судовому засіданні відповідач погодився з вимогою про розірвання шлюбу. Такі обставини підтверджуються як матеріалами справи, так і доводами відзиву, у якому наведено зміст протоколів судових засідань, з яких убачається, що відповідач заявляв про невизнання позову.
Подання зустрічного позову, що містить самостійні вимоги, а також заперечення проти первісного позову свідчать про відсутність безумовного та однозначного визнання позову. Визнання позову у розумінні процесуального закону має бути чітким, безумовним і таким, що здійснене до початку розгляду справи по суті. Оскільки у даній справі такі умови відсутні, підстави для застосування частини першої статті 142 ЦПК України відсутні, а тому суд першої інстанції обґрунтовано застосував положення статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судового збору.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволені у повному обсязі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача сплаченого судового збору.
Доводи апеляційної скарги про те, що спір виник з вини позивача, який відмовився від досудового врегулювання, також не можуть бути підставою для зміни рішення суду, оскільки досудове врегулювання спору є правом сторін, а не їх обов`язком, і відмова від такого врегулювання не свідчить про недобросовісність поведінки позивача та не позбавляє його права на звернення до суду за захистом своїх прав. 
Крім того, з огляду на процесуальну поведінку відповідача, який заперечував проти позову та подавав зустрічні вимоги, наявність спору між сторонами є очевидною, що, у свою чергу, обумовлювало необхідність звернення до суду та отримання правничої допомоги.
Щодо доводів апеляційної скарги про безпідставність стягнення витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає таке. 
Відповідно до статей 137, 141 ЦПК України витрати на правничу допомогу підлягають розподілу між сторонами за умови їх документального підтвердження та співмірності. 
Як установлено судом першої інстанції, позивачем надано належні докази на підтвердження понесених витрат, зокрема договір про надання правничої допомоги, детальний опис виконаних робіт та документи, що підтверджують оплату таких послуг.
При цьому відповідач, заперечуючи проти стягнення зазначених витрат, не подав належних і допустимих доказів їх неспівмірності, не заявив обґрунтованого клопотання про зменшення їх розміру, а обмежився лише загальними твердженнями про їх надмірність. 
Згідно з вимогами частини шостої статті 137 ЦПК України саме на сторону, яка заявляє про неспівмірність витрат, покладається обов`язок доведення таких обставин. 
Невиконання відповідачем цього обов`язку виключає підстави для зменшення або відмови у стягненні витрат на правничу допомогу.
Посилання відповідача на практику Верховного Суду та Європейського суду з прав людини щодо критеріїв реальності, необхідності та розумності витрат не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки у даній справі зазначені критерії дотримані: витрати є документально підтвердженими, фактично понесеними у зв`язку з розглядом справи та не є надмірними з огляду на характер і складність справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, правильно застосував норми процесуального права та дійшов обґрунтованого висновку про покладення на відповідача судового збору та витрат на професійну правничу допомогу. 
Доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, зводяться до переоцінки доказів та неправильного тлумачення норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим підстав для зміни або скасування рішення суду першої інстанції в оскарженій частині не встановлено.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
ухвалив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 – залишити без задоволення.
Рішення Кодимського районного суду Одеської області від 14 жовтня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду. 

Головуючий суддя       В.В. Кострицький

Судді         М.В. Назарова

Ю.П. Лозко