ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2716/26 Справа № 202/45/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Маринін О. В. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Агєєва О.В.,
суддів: Красвітної Т.П., Халаджи О.В.,
за участю секретаря судового засідання Кирилішиної В.Д. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №202/45/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа: Центр надання адміністративних послуг Дніпровської міської ради про зняття з реєстраційного обліку, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 — адвоката Прохода Руслана Сергійовича на рішення Індустріального районного суду міста Дніпра від 13 листопада 2025 року, ухвалене у складі судді Мариніна О.В., -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2025 року позивач звернулася до Індустріального районного суду міста Дніпра з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, який в подальшому уточнила.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що на підставі ордеру №384 від 04 квітня 1979 року Виконавчим комітетом Індустріальної ради народних депутатів міста Дніпропетровська ОСОБА_3 надано житлову квартиру жилою площею 33,8кв.м. за адресою АДРЕСА_1 . 
Вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер та в подальшому права користування квартирою було встановлено за його сином ОСОБА_4 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер після чого виконавчим комітетом Індустріальної районної у місті ради прийнято рішення надати дозвіл управителю житлового фонду комунальної власності територіальної громади міста на зміну договору найму житлового приміщення - на позивача ОСОБА_1 складом сім`ї з 4 осіб, у т.ч. відповідач, її син - ОСОБА_2 , донька - ОСОБА_5 , донька - ОСОБА_6 у зв' язку зі смертю головного квартиронаймача - ОСОБА_4 за згодою усіх зареєстрованих за вищезгаданою адресою, про що Виконавчим комітетом Індустріальної районної у місті Дніпрі радою надано витяг з рішення №188 від 22 травня 2019 року. 
02 липня 2020 року між ОСББ «Слобожанський 125» та ОСОБА_7 укладено типовий договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду, відповідно якого передано у безстрокове користування житло.
Звертає увагу, що не зважаючи на реєстрацію місця проживання її син - ОСОБА_2 фактично у спірній квартирі не проживає, що покладає надмірний тягар зі сплати комунальних послуг, оскільки їх розрахунок проводиться з кількості зареєстрованих осіб. Родинні зв?язки вони не підтримують, син не спілкується з іншими членами родини, за місцем реєстрації син не проживає.
У зв`язку з чим, просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. 

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпра від 13 листопада 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням – відмовлено. 

Не погодившись з рішеннями суду представник ОСОБА_1 - адвокат Проход Р.С. подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що рішення суду першої інстанції незаконне та необґрунтоване, судом неповно з`ясовано обставини справи та неправильно застосовано норму матеріального права, що призвело до порушення принципу правової визначеності, який є складовою права на справедливий судовий розгляд.
Зазначає з посиланням на постанову Верховного Суду від 27 серпня 2021 року у справі №521/5887/17, що за змістом норм ст.ст.71, 72 ЖК України, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: (1) непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та (2) відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Звертає увагу, що суд першої інстанції встановив, що відповідач був відсутній у спірній квартирі понад шість місяців. Відсутність відповідача за місцем реєстрації понад шість місяців підтверджується: Актом про не проживання за місцем реєстрації від 14 червня 2025 року; квитанціями про сплату за комунальні послуги, які сплачуються позивачем; самим ОСОБА_2 , який у відзиві на позов та у відзиві на заяву про зміну предмету позову визнає, що не проживає в квартирі. 
Зауважує, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, щодо поважності непроживання в квартирі понад шість місяців, а суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що обставини, які зазначені відповідачем є поважними, а саме те, що відповідач створив власну родину, орендує з сім`єю житлове приміщення, яке розташоване ближче до школи та секцій дитини, в безпечному для його сім`ї місці. 
Звертає увагу колегії суддів на те, що відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження своєї правової позиції та не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували поважні причини, щодо відсутності за місцем реєстрації понад шість місяців в розумінні ст.ст.76-80 ЦПК України. 
Також зазначає, що судом першої інстанції встановлено, що позивач не чинив перешкод відповідачеві у користуванні квартирою.
Вказує, що воєнний стан в Україні введено лише в 2022 році, а тому – ця обставина не може вважатись поважною причиною не проживання відповідача у квартирі більше 16 років.
Вважає, що є необґрунтованими висновки суду першої інстанції про поважність причин тривалої відсутності відповідача у квартирі, а тому - є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою. 
У зв`язку з чим просить рішення Індустріального районного суду міста Дніпра від 13 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити в повному обсязі. Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 . 

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Таран В.І. скориставшись своїм правом подала відзив на апеляційну скаргу, в якому не погоджується з нею, вважає її необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.
Вказує, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , на момент розгляду справи судом, зареєстровані позивач, відповідач, дві сестри відповідача, які проживають в м.Києві, та племінниця відповідача, проте позивач хоче зняти з реєстрації за вказаною адресою лише відповідача.
Зазначає, що відсутність реєстрації позбавить його реалізації деяких прав та обмежить його можливості. 
Вважає подані позивачем докази, а саме: акт про непроживання за місцем реєстрації таким, що не відповідає критеріям достовірності і належності, оскільки відсутні докази того, ким саме є особи, що підписали акт та відсутня дата його складення. Відповідачу є незрозумілим, яким саме чином зазначені особи з точністю пам`ятають події 16-ти річної давності (від`їзд мешканця з квартири терміном більше шістнадцяти років). 
Зауважує, що надані позивачем квитанції за сплату комунальних послуг не є доказом, що відповідач відмовляється сплачувати свою частину витрат на комунальні послуги, оскільки всі особові рахунки на комунальні послуги зареєстровані на ім`я позивача та можуть сплачуватись тільки від її імені. 
Зазначає, що він тимчасово не має можливості проживати з своєю сім`єю за місцем реєстрації, оскільки відносини з позивачем та його родиною склалися так, що проживання разом буде неможливе з урахуванням бажання позивача зняти його з місця реєстрації за місцем проживання. 
Вказує, що відповідач повідомляв позивача що хоче зайти в квартиру та забрати свої особисті речі, також вудилища та снасті для рибалки, однак йому повідомили, що їх вже не має. На цей час ключів у відповідача від квартири не має.
Тому для зручності сторін, він тимчасово проживає з сім`єю за іншою адресою, де орендує з сім`єю житлове приміщення, яке розташоване ближче до школи та секцій дитини, в безпечному для його сім`ї місці. Він не порушував права позивача та не відмовляється сплачувати свою частку за комунальні послуги та нести інші обов`язкові витрати на утримання житла. 
Зазначає, що в апеляційній скарзі, позивач вказує на те, що відповідач тривалий час не проживає за місцем реєстрації без поважних причин, у зв`язку з чим наявні підстави для визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Однак зауважує, що вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується виключно судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. 
Вказує, що позивачем не було надано належних доказів не проживання відповідача за вказаною адресою понад шість місяців, оскільки наданий до суду позивачем акт про непроживання містить суперечливу інформацію. 
Позивачем також не надано доказів поважності відсутності відповідача за вказаною адресою тривалий термін. В той же час, відповідач зазначає, що він не проживає за місцем реєстрації з поважних причин, що виявляється у фактичному позбавленні відповідача можливості користування нерухомим майном, після укладення шлюбу. 
Крім того, на даний час в Україні введено воєнний стан, відповідач проживає разом з сім`єю в орендованому приміщенні в якому є бомбосховище та яке знаходиться поблизу станції метро, де є укриття і можна сховатися під час тривоги. Однак у разі необхідності, він готовий переїхати разом з сім`єю за місцем його реєстрації, якщо позивач надасть можливість це зробити і це буде безпечно для його родини. 
У зв`язку з чим, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Індустріального районного суду міста Дніпра від 13 листопада 2025 року у справі № 202/45/25 - залишити без змін. 

Представник позивача у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.
Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив у її задоволенні відмовити.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам закону.

Так, судом першої інстанції встановлено, що на підставі ордеру №384 від 04 квітня 1979 року Виконавчим комітетом Індустріальної ради народних депутатів міста Дніпропетровська ОСОБА_3 надано житлову квартиру жилою площею 33,8 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, про що Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області внесено запис в Книзі реєстрації смертей № 1008 та видано свідоцтво про смерть.
В подальшому права користування квартирою АДРЕСА_2 було встановлено за сином ОСОБА_3 - ОСОБА_4 
24 листопада 1979 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 укладено шлюб та після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_9 », про що надано свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 .
Відповідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що Новокодацьким районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Дніпропетровській області 14 березня 2-19 року складено відповідний актовий запис №690.
Виконавчим комітетом Індустріальної районної у місті ради прийнято рішення надати дозвіл управителю житлового фонду комунальної власності територіальної громади міста, що знаходиться в Індустріальному районі, на зміну договору найму житлового приміщення на двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , жилою площею 34,9кв.м. на ОСОБА_1 зі складом сім`ї з 4 осіб, у т.ч. син - ОСОБА_2 , донька - ОСОБА_5 , донька - ОСОБА_6 у зв`язку зі смертю головного квартиронаймача - ОСОБА_4 , за згодою усіх зареєстрованих за вищезгаданою адресою, про що Виконавчим комітетом Індустріальної районної у місті Дніпрі радою надано витяг з рішення №188 від 22 травня 2019 року.
02 липня 2020 року між ОСББ « Слобожанський 125» в особі голови правління та ОСОБА_7 укладено типовий договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду, відповідно якого передано у безстрокове користування житло - двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Довідкою №025264 від 22 листопада 2024 року про склад сім?ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб підтверджено реєстрацію за адресою АДРЕСА_1 наступних осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_10 .
Судом встановлено, що договір про порядок користування житловим приміщенням між сторонами не укладався.
Також судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 дійсно не проживає у спірній квартирі з 2009 року, оскільки створив власну родину, орендує з сім`єю житлове приміщення, яке розташоване ближче до школи та секцій дитини, в безпечному для його сім`ї місці.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з підстав, що визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою не є законними та виправданим втручанням, а також не відповідає принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, оскільки квартира є неприватизованою та визнання члена родини наймача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, позбавить його права на участь у приватизації та обмежить у реалізації права власності.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23).
Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом (частини перша та друга статті 71 ЖК).
Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (стаття 72 ЖК).
У статті 71 ЖК України встановлено загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. Згідно із пунктом 2 частини третьої статті 71 ЖК України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.
Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року у справі № 755/1139/18 (провадження № 61-6632св22)).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України).
Системне тлумачення статей 71, 72 ЖК дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, яка втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від16 червня 2021 року в справі № 289/2299/18 (провадження № 61-17608св20), постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року в справі № 759/19579/17 (провадження № 61-4520св21), постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 липня 2021 року в справі № 554/3289/20 (провадження № 61-2951св21).
Отже судова практика зі спірних правовідносин є усталеною.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 289/2299/18 (провадження № 61-17608св20) зазначено, що: «системне тлумачення статей 71, 72 ЖК дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, яка втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року в справі № 759/19579/17 (провадження № 61-4520св21) вказано, що: «вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи».

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2022 року у справі № 161/20415/19 (провадження № 61-14025св21) зазначено: «відповідно до частини другої статті 107 ЖК України, у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. При цьому факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки (статті 71, 72 ЖК України) необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи в житловому приміщенні у зв`язку з її вибуттям на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК України)». 

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2024 року у справі № 404/9215/19 (провадження № 61-4042св24) зазначено: «у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). 

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19) Верховний Суд зазначив, що вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК України).

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

У справі, що переглядається, звертаючись до суду з позовом, позивач посилалась на те, що відповідач ОСОБА_2 не проживає за місцем реєстрації понад шість місяців (фактично більше 16-ти років), що зокрема підтверджується Актом про непроживання та безпосередньо самим відповідачем ОСОБА_2 та впродовж всіх років він не цікавився квартирою, не ніс тягар її утримання і не приймав спроб до проживання, хоч і був в ній зареєстрований. Ніяких перешкод у проживанні відповідачу з боку позивача не чинилось.
Відповідач добровільно виїхав з квартири, що не заперечувалось стороною відповідача в суді, як і вище наведені обставини.
Таки чином, відповідач зареєстрований в квартирі, однак тривалий час не проживає в ній, квартирою не цікавиться, його речей у квартирі не має, покинув її добровільно. Не проживаючи за вказаною адресою, відповідач не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймає, особистих речей в квартирі не має і нею не цікавиться.
Окрім цього, під час судового засідання у суді апеляційної інстанції сторона відповідача підтвердила, що дійсно ОСОБА_2 вибув на інше місце проживання у зв`язку із утворенням сім`ї, перевіз майно в інше жиле приміщення. Для зручності позивача та відповідача, він тимчасово проживає з сім`єю за іншою адресою, де орендує житлове приміщення, яке розташоване ближче до школи та секцій дитини, в безпечному для його сім`ї місці.
Колегія суддів зауважує, що підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Отже, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, зокрема те, що ОСОБА_2 фактично вибув на інше постійне місце проживання за іншою адресою, де мешкає тривалий час разом із сім`єю, зробив, на переконання колегії, помилковий висновок про відсутність підстав для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, фактично виходячи з позбавлення, у разі задоволення позову, відповідача права в подальшому приймати участь у приватизації спірного житлового приміщення.
Між тим, враховуючи підстави і предмет позову, норми матеріального права, які регулюють правовідносини, що виникли між сторонами (визнання особи такою, що втратила право користування), не пов`язують вирішення даної категорії справ з можливістю / не можливістю подальшої приватизації житла сторонами, що підтверджується сталою судовою практикою суду касаційної інстанції.

Таким чином, стороною позивача в суді доведено, з наданням належних та допустимих доказів, а відповідачем не спростовано, що останній добровільно, без поважних причин, покинув спірне житлове приміщення, тривалий час в ньому не мешкає, не приймає і не приймав спроб, а також не мав на протязі 16 років (до звернення позивача до суду з даним позовом) бажання повернутися до місця реєстрації, що свідчить про втрату ним інтересу до житлового приміщення, і дає підстави для застосування наслідків передбачених нормами ст.ст.71, 72 ЖК України.

У зв`язку з чим, колегія суддів вбачає підстави для задоволення апеляційної скарги, скасування судового рішення і задоволення позовних вимог ОСОБА_7 про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Щодо ухваленого судом додаткового рішення про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі №904/8884/21 (провадження №12-39гс22) зазначено: «додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу».
Подібні висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 925/81/21, від 09 лютого 2022 року у справі № 910/17345/20, від 15 лютого 2023 року у cправі № 911/956/17(361/6664/20), від 07 березня 2023 року у cправі № 922/3289/21.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування основного рішення у справі, то додаткове рішення Індустріального районного суду міста Дніпра від 11 грудня 2025 року також підлягає скасуванню.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно пунктів 3 та 4 частина 1 статі 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Отже, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції – скасуванню з ухваленням судового рішення про задоволення позовних вимог.

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Пунктом 13 статті 141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Таким чином з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір, сплачений при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій в загальній сумі 2 664,64 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Прохода Руслана Сергійовича – задовольнити.
Рішення Індустріального районного суду міста Дніпра від 13 листопада 2025 року, та додаткове рішення Індустріального районного суду міста Дніпра від 11 грудня 2025 року – скасувати.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Центр надання адміністративних послуг Дніпровської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням – задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) судовий збір за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанцій в сумі 2664 (дві тисячі шістсот шістдесят чотири) грн. 64 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 26.02.2026 року.

Головуючий суддя О.В. Агєєв