ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2026 року	Львів	Справа № 380/20991/25 пров. № А/857/960/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді: Глушка І.В.,
суддів: Затолочного В.С., Судової-Хомюк Н.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції України в Івано-Франківській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2025 року, ухвалене суддею Грень Н.М. у м. Львові у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у справі № 380/20991/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківського районного управління поліції, Головного управління Національної поліції України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:
20 жовтня 2025 року ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся в суд з адміністративним позовом до відповідачів - Івано-Франківського районного управління поліції, Головного управління Національної поліції України в Івано-Франківській області, в якому просив:
- визнати дії суб`єкта владних повноважень: територіально відокремленого підрозділу ГУ НП у Івано-Франківській області - Івано-Франківського РУП ГУ НП у Івано-Франківській області незаконними та протиправними, які полягають у порушенні вимог Законів України «Про звернення громадян», «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» щодо не розгляду Заяви «Про порушення вимог Кримінального процесуального кодексу України слідчим відділення поліції №4 (м. Рогатин) Івано-Франківського РУП ГУ НП у Івано-Франківській області Левандовським О.О. у досудовому розслідуванні кримінального провадження № 12025091210000059 від 18.04.2025» та ненадання відповіді про вирішення питання призначення і проведення службового розслідування за фактом порушення службової дисципліни слідчим поліції Левандовським О.О;
- зобов`язати Івано-Франківське районне управління поліції розглянути, вирішити та надати відповідь ОСОБА_1 на заяву «Про порушення вимог Кримінального процесуального кодексу України слідчим відділення поліції № 4 (м. Рогатин) Івано-Франківського РУП ГУ НП у Івано-Франківській області Левандовським О.О. у досудовому розслідуванні кримінального провадження № 12025091210000059 від 18.04.2025» у відповідності до вимог Закону України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» про призначення та проведення службового розслідування. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2025 року адміністративний позов задоволено.
Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, відповідач - Головне управління Національної поліції України в Івано-Франківській області оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, наведених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що позовні вимоги полягали у визнанні протиправними дій, які, за твердженням позивача, полягали у нерозгляді заяви про порушення вимог кримінального процесуального законодавства слідчим та ненаданні відповіді про вирішення питання призначення і проведення службового розслідування, а також у зобов`язанні відповідач розглянути, вирішити та надати відповідь на таку заяву відповідно до Закону України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції». Згідно доводів скаржника, суд першої інстанції побудував мотивувальну частину рішення на правовідносинах, які не були предметом спору, що призвело до ухвалення необґрунтованого судового рішення. 
Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 12.09.2025 на електронну пошту Івано-Франківського РУП Головного управління Національної поліції у Івано-Франківській області скеровано заяву про порушення вимог Кримінального процесуального кодексу України слідчим відділення поліції №4 (м.Рогатин) Івано-Франківського РУП ГУ НП у Івано-Франківській області Левандовським О.О. у досудовому розслідуванні кримінального провадження № 12025091210000059 від 18.04.2025, в якій просив призначити службове розслідування за фактом порушення службової дисципліни слідчим СВ відділення поліції №4 (м. Рогатин) Івано-Франківського РУП ГУ НП у Івано-Франківській області Левандовським Олександром Олеговичем, утворивши відповідним наказом Дисциплінарну комісію для проведення службового розслідування у встановлені строки. Про наслідки розгляду цієї заяви та прийняте рішення повідомити позивача на його електронну пошту.
14.09.2025 на електронну пошту розпорядника інформації скеровано запит ВСП001/14/09/25 на публічну інформацію наступного змісту: «У відповідності до вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації», прошу Вас, як розпорядника інформації надати наступну інформацію: 
1. Прошу надати інформацію про призначення/не призначення службового розслідування за наслідком розгляду моє заяви за вих.№ВСП001/11/09/25 від 11.09.2025.
2. Прошу надати копії наказу про призначення службового розслідування та утворення Дисциплінарної комісії( за наявності).
Відповідь на запит прошу надати у встановлений законом строк на мою електронну пошту».
Також, 17.09.2025 позивач повторно звернувся із запиом ВСП001/17/09/25, в якому просив невідкладно надати запитувану інформацію, викладену у заяві про порушення вимог Кримінального процесуального кодексу України слідчим поліції № 4 (м. Рогатин) Івано-Франківського РУП ГУ НП у Івано-Франківській області Левандовським О.О. у досудовому розслідуванні кримінального провадження № 12025091210000059 від 18.04.2025 та копію наказу про призначення службового розслідування. 
На підставі викладеного та вимог Закону позивач втретє звернувся до розпорядника інформації з проханням невідкладно розглянути запит ВСП001/14/09/25 та надати запитувану інформацію.
Листом від 25.09.2025 № 177799 – 2025 Відділенням поліції №4 (м.Рогатин) Івано-Франківського РУП ГУНП в Івано-Франківській області надіслано відповідь на «розгляд запиту», в якому зазначалось, що в межах визначених законодавством компетенцій та повноважень органів поліції, запити позивача №257 та 2025 від 22.09.2025 розглянуто. А з метою з`ясування всіх обставин щодо вказаного факту та проведення всебічної перевірки, звернення було зареєстровано в журналі Єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події відділення поліції №4 (м.Рогатин) Івано-Франківського РУП від 12.05.2025 за №1925 та надано для розгляду начальнику чергової частини відділення поліції №4 (м.Рогатин) Івано-Франківського РУП ГУНП в Івано-Франківській області капітану поліції Гринчишину Т.М.
Однак, позивач вважає, що лист – відповідь надісланий неналежним розпорядником запитуваної інформації. Не погоджуючись з таким порядком та строком розгляду запиту, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи межі перегляду справи, передбачені ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес, визначає Закон України «Про доступ до публічної інформації» 13 січня 2011 року № 2939-VI (далі – Закон № 2939-VI).
Так, в розумінні статті 1 Закону №2939-VI публічна інформація – це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Статтею 19 Закону № 2939-VI визначено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Письмовий запит подається в довільній формі. Запит на інформацію має містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.
З аналізу наведеного слідує, що публічна інформація це:
1) готовий продукт інформації, який отриманий або створений лише в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством;
2) заздалегідь відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація;
3) така інформація знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень або інших розпорядників публічної інформації;
4) інформація не може бути публічною, якщо створена суб`єктом владних повноважень не під час виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків;
5) інформація не може бути публічною, якщо створена не суб`єктом владних повноважень.
Отже, визначальним для публічної інформації є те, щоб вона була заздалегідь готовим, зафіксованим продуктом, отриманим або створеним суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків.
Статтею 40 Конституції України передбачено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Питання реалізації особою наданого їй Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян, відповідно до їх статуту, пропозиції про поліпшення їхньої діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів урегульовано Законом України «Про звернення громадян» від 02 жовтня 1996 року №393/96-ВР (далі – Закон №393/96-ВР).
Відповідно до статті 1 Закону №393/96-ВР громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Згідно зі статтею 3 Закону №393/96-ВР під зверненнями громадян необхідно розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.
Пропозиція (зауваження) – це звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.
Заява (клопотання) – це звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання – письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.
Скарга – це звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.
Відповідно до частини першої статті 7 Закону №393/96-ВР звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.
Статтею 15 Закону №393/96-ВР передбачено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.
Відповідно до статті 20 Закону № 393/96-ВР звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 звернувся 12.09.2025 року до Івано-Франківського РУП ГУ НП у Івано-Франківській області із заявою, в якій фактично скаржиться на недотримання норм кримінально – процесуального законодавства України під час проведення досудового розслідування та просив відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян» надіслати прийняте рішення на його електронну пошту.
Суд першої інстанції зазначив, що запитом на інформацію є прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні, а метою направлення запиту є отримання публічної інформації, що існує та перебуває в розпорядника. Водночас зверненням є викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. У свою чергу, заявою є, крім іншого, повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності. При реалізації права на звернення особа виступає інформатором, а орган до якого така заява скерована – отримувачем інформації, на яку він повинен відреагувати певним чином.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду попередньої інстанції.
Згідно з юридичною позицією, сформованою у постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 813/3059/16, якою передбачено, що, одержавши запит на інформацію, поданий згідно з Законом України "Про доступ до публічної інформації", який за своїм змістом є зверненням у розумінні Закону України "Про звернення громадян", розпорядник інформації повинен відмовити у задоволенні такого запиту через невідповідність його предмета вимогам закону (пункт 2 частини п`ятої статті 19, пункт 4 частини першої статті 22 Закону N 2939-УІ), та з урахуванням принципів добросовісності і розсудливості розглянути запит за Закону України "Про звернення громадян". При цьому запитувача повинно бути повідомлено у п`ятиденний строк про те, що його запит на інформацію буде розглядатися як звернення відповідно до Закону України "Про звернення громадян".
З аналізу норм Закону №2939 видно, що відповідач є розпорядником інформації, яка відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях, що отримана або створена в процесі здійснення ним своїх повноважень і зобов`язаний надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію на запит позивача.
Отже, розпорядник публічної інформації може надати тільки ту інформацію, якою володіє (яка уже відображена/зафіксована на носіях інформації (паперових, цифрових, аналогових). Для надання відповіді на запит розпорядник не зобов`язаний створювати нову інформацію (як-от аналізувати, систематизувати наявні у нього факти, дані про будь-що чи будь-кого для того, щоб отримати потрібний запитувачу результат). Тому якщо відповідач не володіє запитуваною інформацією, він не зобов`язаний її створювати. Водночас відповідач як розпорядник публічної інформації повинен надати максимально вичерпну інформацію на запит в тому обсязі, який допустимий з урахуванням обмежень, визначених частиною другою статті 6 Закону № 2939-VI. 
Таку правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 01.04.2020 у справі №805/4044/17-а.
Так, із матеріалів справи вбачається, що відповідь, надіслана листом від 27.09.2025 «Про розгляд запиту», не містить максимально вичерпну інформацію на кожен із пунктів запитів позивача. 
Таким чином, відповідач, надаючи позивачу відповідь на запити, порушив вимоги п.6 ч.1 ст.14 Закону №2939.
Крім цього, судом першої інстанції слушно зауважено, що у листі відповідача від 27.09.2025 відсутній порядок оскарження відмови, чим порушено також вимоги статті 22 Закону №2939. 
Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. 
Тобто, відповідно до вимог статті 55 Конституції України з урахуванням положень статей 20, 24 Закону України «Про звернення громадян», у разі встановлення порушень, до повноважень суду відноситься визнання дії або бездіяльності протиправними.
До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у рішенні від 18 грудня 2018 № 800/201/17.
Отже, пропуск строку надання відповіді на звернення безпосередньо порушує права позивача. 
Також з огляду на доводи апеляційної скарги про помилкове ототожнення судом першої інстанції заяви позивача про дисциплінарне реагування із запитом на публічну інформацію, колегія суддів зауважує, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути внаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог, але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Кодексом.
Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 1 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 1 лютого 2022 року в справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 4 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31)).
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що згідно з принципом «jura novit curia» («суд знає закони») суд самостійно здійснює пошук і застосовує норми права для вирішення спору безвідносно до посилань сторін, але залежно від установлених обставин справи. Суд виявляє активну роль, самостійно надаючи юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належні норми права після повного та всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній та резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати юридичну кваліфікацію відносинам сторін спору, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку юридичну норму слід застосувати для вирішення спору, виконує саме суд (близькі за змістом висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала у постановах від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19 (пункти 6.56-6.58), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (провадження № 14-206цс21, пункт 9.58)).
З огляду на вказане суд не зв`язаний посиланнями на норми права, зазначеними у позовній заяві та в інших письмових заявах учасників справи.
Так, спір між сторонами стосується порушень відповідача при розгляді заяви позивача, в тому числі в частині строків надання відповіді на таке.
Згідно прохальної частини позовної заяви ОСОБА_1 , позивач просив визнати протиправною бездіяльність Івано-Франківського районного управління поліції ГУ НП в Івано-Франківській області, ГУ НП в Івано-Франківській області щодо недотримання встановленого законом строку надання відповіді на заяву.
Відтак, судом першої інстанції визнано дії суб`єкта владних повноважень - територіально відокремленого підрозділу ГУ НП у Івано-Франківській області-Івано-Франківського РУП ГУ НП у Івано-Франківській області протиправними, які полягають у порушенні вимог Законів України «Про звернення громадян», «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» щодо не розгляду Заяви від 12.09.2025 та не надання відповіді про вирішення питання призначення і проведення службового розслідування за фактом порушення службової дисципліни слідчим поліції.
Відтак, визнавши протиправною бездіяльність відповідача, яка виразилася в несвоєчасному наданні відповіді на звернення, окружний суд не вийшов за межі позовних вимог. 
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).
Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин правильно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.
Судові витрати розподілу не підлягають з огляду результат вирішення апеляційної скарги, характер спірних правовідносин та виходячи з вимог ст. 139 КАС України
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) у межах встановленого статтею 309 Кодексу адміністративного судочинства України строку.
Керуючись ст.ст.139, 308,309, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2025 року в справі № 380/20991/25 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	І. В. Глушко 	
судді	 	В. С. Затолочний 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк