Справа №  201/1069/26
Провадження №2/201/2262/2026 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2026 року Соборний районний суд
міста Дніпра
у складі: головуючого судді - Федоріщева С.С.,
при секретарі - Максимовій О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Соборного районного суду м. Дніпра цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Управління-служби у справах дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду с позовом ОСОБА_2 та просив розірвати шлюб між ним та відповідачкою зареєстрований 26.09.2025 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції актовий запис №875, залишивши дитину віком до 18 років ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживати разом з ним як батьком, який самостійно її виховує та утримує. 
В обґрунтування позову посилався на те, що 26.09.2015 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис №875 який підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 , яке видане Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції . ІНФОРМАЦІЯ_1 у шлюбі народилася донька ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 яке видане Соборним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. Підставою для розірвання шлюбу є ті обставини, що між позивачем та відповідачкою відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння. Будь-які спроби в свій час примиритися не дали бажаних результатів, оскільки вони втратили почуття любові та поваги один до одного, мають різні погляди на сімейне життя і виконання подружніх обов`язків, позивач з відповідачкою припинили шлюбні відносини, спільного господарства не ведуть, мають окремі бюджети, проживають у різних країнах з 2022 року. Подальше спільне життя та збереження шлюбу позивач вважає неможливим та таким, що суперечить його інтересам, інтересам малолітньої дитини яка проживає разом із ним та є перешкодою у реалізації його прав, у зв`язку з чим наполягаю на розірванні шлюбу з відповідачкою. Рішення про розірвання шлюбу прийнято спільно з відповідачкою. Відповідачка не заперечує проти розірвання шлюбу. Під час прийняття рішення про розлучення шлюбу між позивачем та відповідачкою виник спір про місце проживання дитини. На початку війни його дружина відповідачка разом із донькою виїхали до Польші, потім до Німеччини, звідки вони поверталися, та від`їжджали знову. Проте на початку 2024 року відповідачка повернулася, лишила доньку, а сама на постійне місце проживання виїхала до Німеччини. Про те, що вона не планує повертатися, вона повідомила позивача. Окрім цього, донька сама виявила бажання жити із батьком (позивачем по справі) в Україні. З початку 2024 року позивач разом із донькою мешкають у АДРЕСА_1 , де дитина має усі умови для здорового та повноцінного розвитку, позивач організовую позашкільне спілкування дитини з однолітками, спільний відпочинок, в тому числі відвідування дитячих розважальних закладів, оздоровлення. 
Ухвалою суду було відкрито провадження у справі, вирішено справу розглядати в порядку загального позовного провадження та призначене судове засідання.
Від позивача до суду надійшла заява, в якій він просив суд розглядати справу без його участі, за наявними в матеріалах справи доказами. Позовну заяву підтримав, просив її задовольнити у повному обсязі.
Відповідачка також подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення позовних вимог не заперечувала, всі викладені позивачем обставини по справі підтвердила в повному обсязі. 
Представник третьої особи Управління-служби у справах дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.
Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали справи, з увагою на їх належність, допустимість і достатність, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, виходить з наступного.
Згідно із ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Аналогічні положення містяться у ст.ст.15,16 ЦК України, за якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України, відповідно до ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч. 2 статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 26.09.2015 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис №875 який підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 , яке видане Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції .
ІНФОРМАЦІЯ_1 у шлюбі народилася донька ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 яке видане Соборним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.
Підставою для розірвання шлюбу є ті обставини, що між позивачем та відповідачкою відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння. Будь-які спроби в свій час примиритися не дали бажаних результатів, оскільки вони втратили почуття любові та поваги один до одного, мають різні погляди на сімейне життя і виконання подружніх обов`язків, позивач з відповідачкою припинили шлюбні відносини, спільного господарства не ведуть, мають окремі бюджети, проживають у різних країнах з 2022 року. 
Подальше спільне життя та збереження шлюбу позивач вважає неможливим та таким, що суперечить його інтересам, інтересам малолітньої дитини яка проживає разом із ним та є перешкодою у реалізації його прав, у зв`язку з чим наполягаю на розірванні шлюбу з відповідачкою. Рішення про розірвання шлюбу прийнято спільно з відповідачкою. Відповідачка не заперечує проти розірвання шлюбу. На початку війни відповідачка разом із донькою виїхали до Польщі, потім до Німеччини, звідки вони поверталися, та від`їжджали знову. Проте на початку 2024 року відповідачка повернулася, лишила доньку, а сама на постійне місце проживання виїхала до Німеччини. Про те, що вона не планує повертатися, вона повідомила позивача. 
Окрім цього, донька сама виявила бажання жити із батьком (позивачем по справі) в Україні.
Відповідно до виду на проживання відповідачка мешкає за адресою АДРЕСА_2 .
З початку 2024 року позивач разом із донькою мешкають у АДРЕСА_1 , де дитина має усі умови для здорового та повноцінного розвитку, позивач організовую позашкільне спілкування дитини з однолітками, спільний відпочинок, в тому числі відвідування дитячих розважальних закладів, оздоровлення. ОСОБА_3 навчається у 3-А класі Дніпровської гімназії №73 Дніпровської місткої ради. 
Відповідно до акту обстеження умов проживання від 31.12.2025 року складеного Управлінням служби у справах дітей Адміністрація Соборного району ДМР, проведено обстеження умов проживання дитини ОСОБА_1 , - ОСОБА_5 , та встановлено, що дитина проживає по АДРЕСА_1 , санітарний стан відмінний, є меблі, побутова техніка, є газо-водо-електро постачання. Для дитини є належні умови, окрема кімната облаштована всім необхідним. У квартирі проживають батько ОСОБА_1 , його донька ОСОБА_3 , дідусь ОСОБА_6 . Загальний дохід сім`ї близько 40 000 грн на місяць. Батько виховує доньку та матеріально її забезпечує. Мати дитина поїхала до Німеччини у 2024 році. 
Позивач не судимий, що підтверджується витягом з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимостей».
Позивач офіційно працевлаштований на посаді оператор з обробки інформації та програмного забезпечення на ФОП ОСОБА_7 з 03.09.2024 року, що підтверджується довідкою. 
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину, позивач є власником 1/2 квартири, у якій і проживає разом з донькою по АДРЕСА_1 . 
Відповідно до наданої характеристики з місця роботи, позивач позитивно зарекомендував себе на роботі. 
Позивач має стабільне матеріальне становище для забезпечення належного розвитку себе та дитини, самостійно виховує свою дитину ОСОБА_3 , яка повністю перебуває на його утриманні. Відповідачка жодним чином не приймає участі ані у її вихованні, ані у її утриманні. 
Надаючи оцінку встановленим фактам, суд враховує, що відповідно до ст.51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.
Згідно із ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Позивач вважає, що відсутні підстави для застосування заходів примирення, як це передбачено ст. 111 СК України, оскільки спільні відносини між ним та Відповідачкою повністю припинені, а їх відновлення є неможливим. 
Положенням статті 1 Сімейного кодексу України ( далі - СК України) передбачено, що побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки.
Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.
Дружина та чоловік за змістом ст.55 СК України зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній.
Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного Кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.
Розірвання шлюбу судом відбувається за позовом одного з подружжя відповідно до ст.110 СК України.
В даному випадку, оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, проти чого не заперечує й відповідачка, то відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.
Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Згідно ч.2 ст.114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.
Згідно ч.3 ст.115 Сімейного кодексу України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.
Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. (ст. 55 Сімейного кодексу України).
За змістом ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.
Згідно положень частини третьої та четвертої ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу.
Сторони не виявили бажання примиритися.
Отже, виходячи з викладеного, зважаючи на встановлені обставини та той факт, що обидві сторони наполягають на розірвані шлюбу, укладеного між ними, суд доходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову в цій частині.
Щодо залишення проживання дитини разом з батьком після розірвання шлюбу, то у даному випадку спір між сторонами з приводу місця її проживання після розірвання шлюбу відсутній, а тому суд може вирішити питання про залишення дитини проживати разом з батьком, одночасно з вимогою про розірвання шлюбу, як це підтверджується судовою практикою.
Так, у Постанові від 15.01.2020 р. у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19), Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу.
Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Найпростішим варіантом визначення питання місця проживання дитини є досягнення домовленостей між батьком та матір`ю про місце її проживання.
Згідно частин 1, 2, 4 статті 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції).
Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також те, що з наданих суду доказів не вбачається спору між сторонами щодо необхідності розірвання укладеного між ними шлюбу та щодо місця проживання їх спільної дитини через те, що сторони на час розгляду справи вже тривалий час проживають окремо один від одного: донька за власним бажанням мешкає з батьком, який самостійно виховує та утримує її без участі матері, такі умови вже існували на час звернення до суду з позовом, задоволення позовних вимог про розірвання цього шлюбу та залишення доньки проживати з батьком не суперечить вимогам законодавства України та не порушує будь-яких інтересів, в тому числі інтересів дитини.
Доходячи до такого висновку, суд враховує, що одним із найголовніших та найважливіших обов`язків батьків, що випливає не тільки з усталених моральних принципів суспільства, а й чинного законодавства, є виховання та матеріальне утримання дитини.
Це, зокрема, виявляється в забезпеченні неповнолітньої дитини необхідними благами, що потрібні для її життя та виховання. Діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.
Отже, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей і непрацездатних повнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), чи визнаний шлюб недійсним, чи позбавлені вони батьківських прав, чи дитина від них відібрана тимчасово без позбавлення батьківських прав.
Так, статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачається, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.
Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей.
Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.
Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Статтею 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789 ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Обов`язок батьків щодо утримання своєї дитини, передбачений ч.2 ст.51 Конституції України є одним з головних конституційних обов`язків. Такий обов`язок послідовно визначений в сімейному законодавстві.
Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до положень ч.1 ч.2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно до ч. 1 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.
Відповідно до ст.157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.
Водночас, право на свободу вибору місця проживання кожному гарантоване ст.33 Конституції України.
Відповідно до положень ст.160 СК України, місцем проживання дитини до 14 років є місце проживання батьків або одного з них, з ким вона проживає. При цьому, до 10 років місце проживання дитини визначається за згодою батьків, а після 10 років - за спільною згодою батьків і дитини. Після 14 років дитина має право самостійно визначати своє місце проживання.
Статтею 2 Протоколу № 4 Конвенції ООН «Про захист прав і основних свобод людини» передбачено, що кожна людина, що законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей.
Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як і з статті 141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага, в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини, приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).
При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16.07.2015 року).
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 16 лютого 2024 року у справі № 465/6496/19 визначив, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: (а) погляди дитини; (б) індивідуальність дитини; (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин; (г) піклування; захист і безпека дитини; (ґ) вразливе положення; (д) право дитини на здоров`я; (е) право дитини на освіту (постанова Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19). Також підлягають врахуванню: (1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; (5) бажання дитини.
Під місцем проживання слід розуміти будь-яке житло, в якому постійно або тимчасово є змога проживати.
Питання визначення місця проживання дитини, має дещо ширше розуміння ніж просто визначення місця проживання дитини як конкретної адреси.
Мова у таких спорах йде про те, з ким з батьків буде проживати в подальшому дитина з точки зору здійснення безпосереднього щоденного догляду та виховання.
Сімейне законодавство регламентує рівність прав і обов`язків батька та матері щодо дитини. Найпростішим варіантом визначення питання місця проживання дитини є досягнення домовленостей між батьком та матір`ю про місце її проживання.
Вказана домовленість може бути досягнута усно, або закріплена письмово шляхом укладення відповідного договору.
Якщо сторони не можуть між собою дійти згоди щодо місця проживання дитини, допомогти у вирішенні зазначеного питання мають органи опіки та піклування.
Тому, враховуючи всі обставини у сукупності, з огляду на визначений Декларацією прав дитини принцип, діючи винятково в інтересах дитини, беручи до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, суд може залишити проживати дитину сторін за місцем її теперішнього проживання разом з батьком, що буде відповідати її інтересам та вимогам закону.
При цьому таке вирішення цього питання не позбавляє будь-кого з обох батьків права виховувати дитину, утримувати її та спілкуватися з нею, а той з батьків, з яким проживає дитина, не має права чинити перешкод другому з батьків, який не проживає з нею, у здійсненні батьківських прав та обов`язків.
Враховуючи наведені обставини, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
На підставі ст.141 ЦПК України, враховуючи результати розгляду справи, з відповідачки на користь позивача мають бути стягнуті грошові кошти в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.105, 110, 112, 114, 115, 141, 150, 155, 157, 160 СК України, ст.ст.11, 13, 42, 141, 200, 247, 260, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_3 до ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_4 , третя особа - Управління-служби у справах дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини- задовольнити.
Шлюб, укладений між ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_3 та ОСОБА_2   ІНФОРМАЦІЯ_3 РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований 26.09.2025 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції актовий запис №875 - розірвати.
Визначити місце проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом із батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_3 .
Встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_3  є особою, яка самостійно виховує та утримує дитину віком до 18 років - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 РНОКПП НОМЕР_4 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_3 в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору 1331,20 грн.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. 
Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С. Федоріщев