Справа № 758/6322/25 

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2026 року         м. Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:
головуючої судді Левицької Я.К.,
за участю секретаря судового засідання Новіцької О.К.,
представника позивача Панової І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Комунальний концерн "Центр комунального сервісу", про встановлення порядку користування квартирою та розподіл особових рахунків,
ВСТАНОВИВ:
У травні 2025 року ОСОБА_1 в особі свого представника - адвоката Панової І.Ю. звернулась до Подільського районного суду міста Києва з позовом ОСОБА_3 , в якому просила:
- встановити порядок користування квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; 3, наступним чином: у користування ОСОБА_2 виділити житлову кімнату № 3, яка становить - 9,7 кв.м. з вбудованою шафою - 0,6 кв.м., у користування ОСОБА_1 виділити житлову кімнату № 6, яка становить 13,4 кв.м. з вбудованою шафою - 0,5 кв.м.; в загальному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишити: кухню - 10,1 кв.м., душ - 1,2 кв.м., вбиральню (поєднану) - 1,0 кв.м., коридор - 16,6 кв.м.;
- зобов`язати Комунальний концерн «Центр комунального сервісу» розподілити особові рахунки на оплату житлово-комунальних послуг, що надаються в квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 відповідно до встановленого порядку користування квартирою.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 15.10.1982 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, який було розірвано 30.11.2016 року відповідно до рішення Подільського районного суду міста Києва. 16.10.1984 року ОСОБА_2 , в якого на той момент сім`я складалась із трьох осіб ( ОСОБА_2 , його дружина - ОСОБА_1 , його донька - ОСОБА_4 ), було видано Ордер № 49680 Серія Б на право зайняття однієї кімнати № 6 (номер 6) загальною площею 14,0 кв. м. в квартирі АДРЕСА_3 . Згідно Витягу з розпорядження «Про затвердження рішень про надання жилої площі робітникам та службовцям підприємств, організацій та установ Дніпровського району та вирішення інших житлових питань по зверненнях» від 01.07.1998 року № 551 ОСОБА_2 на сім`ю, яка складалась із трьох осіб ( ОСОБА_2 , його дружина - ОСОБА_1 , його донька - ОСОБА_4 ) було затверджено рішення про надання кімнати № 3 (номер 3) площею 9,0 кв.м. в комунальній квартирі АДРЕСА_3 . 23.02.2004 року ОСОБА_2 було видано ордер № 2485 серія Б на жиле приміщення жилою площею - 23,10 кв.м., яка складається з 2 (двох) кімнат (номер 3 і номер 6) в комунальній квартирі за адресою: АДРЕСА_4 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 у Позивача та Відповідача померла донька - ОСОБА_4 .
20.04.2006 року відділом приватизації житла Подільської райдержадміністрації було посвідчено, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , а саме 32/100 частин дійсно належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних долях, що засвідчує Свідоцтво про право власності на житло.
Згідно технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1, кімната № 3 становить - 9,7 кв.м. з вбудованою шафою - 0,6 кв.м., а кімната № 6 - становить 13,4 кв.м. з вбудованою шафою - 0,5 кв.м. Загальна площа квартири № 28 - 103,9 кв.м. Місця загального користування в квартирі № 28 : кухня - 10,1 кв.м., душ - 1,2 кв.м., вбиральня (поєднана) - 1,0 кв.м., коридор - 16,6 кв.м.
Вже більше 10 років та на даний час, фактично Позивач та Відповідач користуються спірною квартирою № 28, кімнати 3 , 6 наступним чином:
1) ОСОБА_2 користується наступними приміщеннями: кімнатою № 3 , яка становить - 9,7 кв.м. з вбудованою шафою - 0,6 кв.м.;
2) ОСОБА_1 користується наступними приміщеннями: кімнатою № 6 , яка становить 13,4 кв.м. з вбудованою шафою - 0,5 кв.м.; 
3) приміщеннями загального користування Позивача та Відповідача є: кухня - 10,1 кв.м., душ - 1,2 кв.м., вбиральня (поєднана) - 1,0 кв.м., коридор - 16,6 кв.м.
Між Позивачем та Відповідачем постійно виникають побутові конфлікти, непорозуміння та суперечки щодо користування, утримання та збереження квартири. Встановлення конкретного порядку користування квартирою також необхідне для розподілу особового рахунку на оплату житлового-комунальних послуг за проживання у ній. Здійснити розподіл особових рахунків між співвласниками квартири може КК «Центр комунального сервісу», оскільки саме він формує квитанції на оплату комунальних послуг. КК «Центр комунального сервісу», може здійснити розподіл особових рахунків між співвласниками квартири лише за наявності відповідного судового рішення. Без такого судового рішення Позивачу неможливо домовитись з Відповідачем про сплату житлово-комунальних послуг.
Ухвалою судді від 07.05.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу - для подання відповіді на відзив.
27.05.2025 року до суду надійшли пояснення третьої особи - Комунального концерну «Центр комунального сервісу», у яких зазначено, що комунальний концерн не є виконавцем житлово-комунальних послуг у відповідності до Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Оскільки, згідно закону виконавець комунальної послуги - це суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору. Позивач у вступній частині (преамбулі) позовної заяви зазначає Комунальний концерн «Центр комунального сервісу» як третю особу і при цьому у прохальній частині позовної заяви просить суд зобов`язати Комунальний концерн «Центр комунального сервісу» розподілити особові рахунки на оплату житлово-комунальних послуг, що надаються в квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; 3 відповідно до встановленого порядку користування квартирою. Оскільки, Комунальний концерн, як третя особа по справі № 758/6322/25, не є стороною по справі, тобто не є ані позивачем, ані відповідачем, а лише є учасником справи, тому заявлення позовних вимог до Комунального концерну не передбачено Цивільно процесуальним кодексом України.
19.11.2025 року до суду надійшов відзив представника відповідача - адвоката Трунілова Я.О., у якому зазначено, що позивачем не доведено, що діями Відповідача йому було спричинено порушення, невизнання чи оспорювання його прав, свобод чи інтересів. У разі встановлення судом порядку користування кімнатами 3 і 6 у квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, нікуди не зникнуть побутові конфлікти, непорозуміння та суперечки щодо користування іншою частиною квартири, яку позивач просить залишити у спільному користуванні. Є очевидним, що ефективний захист порушеного права, в такому разі, міг бути реалізований через подання іншого позову. Таким чином, з огляду на те, що задоволення позовних вимог у даній справі не призведе до ефективного захисту прав та/або законних інтересів Позивача, оскільки не призведе до жодних правових наслідків для Позивача, зокрема не усуне ті побутові конфлікти, непорозуміння та суперечки, про які зазначає Позивач в своїй заяві, вважає, що у задоволені позову має бути відмовлено з даних підстав. Також беззаперечним обов`язком Позивача є доведення обставин порушених прав та інтересів, вчинених Відповідачем. Однак, в позовній заяві Позивач жодним чином не обґрунтував в чому саме полягає його порушене право. Доказів, які б доводили такі обставини Позивач також не надав. З огляду на викладене, враховуючи те, що Позивачем не доведено факт порушення його прав чи інтересів Відповідачем; Позивачем обрано неефективний спосіб захисту, вважає позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, у зв`язку з чим в задоволені позову просить відмовити повністю.
16.12.2025 року представник третьої особи подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі.
Ухвалою суду від 18.12.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги з підстав, наведених у позовній заяві. Просила суд задовольнити позовні вимоги.
Відповідач та представник відповідача у судове засідання повторно не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Про причини неявки суд не повідомили.
Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, встановив наступне.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 15.10.1982 року.
16.10.1984 року ОСОБА_2 , в якого на той момент сім`я складалась із трьох осіб ( ОСОБА_2 , його дружина - ОСОБА_1 , його донька - ОСОБА_4 ), було видано Ордер № 49680 Серія Б на право зайняття однієї кімнати № 6 (номер 6) загальною площею 14,0 кв. м. в квартирі АДРЕСА_3 .
Згідно з Витягу з розпорядження Дніпровської районної державної адміністрації м. Києва «Про затвердження рішень про надання жилої площі робітникам та службовцям підприємств, організацій та установ Дніпровського району та вирішення інших житлових питань по зверненнях» від 01.07.1998 року № 551 ОСОБА_2 на сім`ю, яка складалась із трьох осіб ( ОСОБА_2 , його дружина - ОСОБА_1 , його донька - ОСОБА_4 ) було затверджено рішення про надання кімнати № 3 (номер 3) площею 9,0 кв.м. в комунальній квартирі АДРЕСА_3 . 
23.02.2004 року ОСОБА_2 було видано ордер № 2485 серія Б на жиле приміщення жилою площею - 23,10 кв.м., яка складається з 2 (двох) кімнат (номер 3 і номер 6) в комунальній квартирі за адресою: АДРЕСА_4 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 у Позивача та Відповідача померла донька - ОСОБА_4 .
20.04.2006 року відділом приватизації житла Подільської райдержадміністрації було посвідчено, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , а саме 32/100 частин дійсно належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних долях, що засвідчує Свідоцтво про право власності на житло.
Згідно технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1, кімната № 3 становить - 9,7 кв.м., є ізольованою, з окремим входом; кімната № 6 - становить 13,4 кв.м., є ізольованою, з окремим входом. Загальна площа квартири № 28 - 103,9 кв.м. Місця загального користування в квартирі № 28 : кухня - 10,1 кв.м., душ - 1,2 кв.м., вбиральня (поєднана) - 1,0 кв.м., коридор - 16,6 кв.м.
Відповідно до заочного рішення Подільського районного суду міста Києва від 30.11.2016 року по справі № 758/11652/16-ц шлюб між сторонами було розірвано.
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
За правилами частини першої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. 
Статтею 369 ЦК України визначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
Статтею 370 ЦК України визначено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.
Згідно з ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.
Згідно з ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Вищезазначене свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.
При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.
Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. 
У даному випадку позивач вважає належним способом захисту її порушеного права не поділ квартири, а встановлення порядку користування нею.
Разом з тим квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , а саме 32/100 частин належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних долях. Водночас запропонований позивачем порядок користування квартирою призведе до невідповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність, фактично змінить розмір часток співвласників у праві користування на спільне майно та порушить їх права як власників такого майна. 
Також, як зазначено в п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.
Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності.
Суд враховує те, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , а саме її 32/100 частин, надавалась у спільну сумісну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_1 тоді, коли сторони перебували у шлюбі, на даний час шлюб між сторонами розірвано, сторони проживають окремо, однак порушуються домовленості щодо користування спільним майном. При цьому, кімнати в яких проживають сторони є ізольованими та мають окремі входи. Відтак, встановлення порядку користування квартирою та розподіл особових рахунків не є ефективним способом захисту прав Позивача, оскільки не призведе до поновлення прав, про порушення яких зазначає Позивач. У даному випадку належним способом захисту прав Позивача є поділ спільної сумісної власності з метою припинення такого її режиму.
Одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності.
Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів - предмета і підстави позову. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Отже, вимоги повинні випливати з тих самих фактичних обставин, на яких вони ґрунтуються. Застосування фрази суду «мета позову» повинно відбуватися відповідно до підстав (обставин) позову.
Розглядаючи принцип цивільного судочинства крізь призму ролі суду в процесі, суд має владні повноваження у процесі провадження у справі, керуючи ходом судового засідання, забезпечуючи додержання послідовності і порядку вчинення процесуальних дій, здійснення учасниками цивільного процесу їх процесуальних прав і виконання ними обов`язків, спрямовуючи судовий розгляд на забезпечення повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи, як це передбачено нормами процесуального закону. У свою чергу, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Під час розгляду справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.
ЄСПЛ неодноразово акцентував увагу на тому, що принципи змагальності та рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції. Вони вимагають «справедливого балансу» між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять його в явно гірше становище порівняно з його опонентом. Крім того, суд, який розглядає справу, повинен сам дотримуватися принципу змагальності на підставі обґрунтування або заперечення, висловленого ним за власною ініціативою (рішення ЄСПЛ від 14 січня 2021 року у справі «Гусєв проти України»).
Самостійна кваліфікація судом правовідносин, обрання іншого способу захисту, незаявленого позивачем, без урахування підстав (обставин) позову є порушенням прав як позивача, оскільки він обґрунтовує свій позов, надає відповідні докази заявленого ним позову, так і порушенням прав відповідача, який готує свою правову позицію саме щодо заявленої позовної вимоги, а не тієї, яку застосовує суд (правовий висновок Верховного Суду, наведений постанові від 01.11.2023 року у справі № 205/6867/20, від 02.11.2022 року у справі № 685/1008/20).
Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
У цій статті гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 року).
Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.
В абзаці десятому пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (п. 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на порушника.
Цивільні права або інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права чи інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Велика Палата неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа та характеру його порушення, невизнання або оспорення.
Велика Палата Верховного суду у постановах від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 06.04.2021 у справі № 925/642/19 дійшла висновку, що право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови ВП ВС від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20).
З огляду на викладені обставини суд дійшов висновку про те, що позивачем обрано не ефективний спосіб захисту порушеного права, що зумовлює прийняття судом рішення про відмову у задоволенні позову.
Крім того, суд зауважує, що позивач заявляє позовні вимоги щодо зобов`язання Комунальний концерн «Центр комунального сервісу» розподілити особові рахунки на оплату житлово-комунальних послуг, що надаються в квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 відповідно до встановленого порядку користування квартирою. Разом з тим, визначає Комунальний концерн «Центр комунального сервісу» не як відповідача у справі, а як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. 
Відповідно до ст. 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.
Статтею 175 ЦПК України передбачено, що позивач, викладаючи зміст позовної заяви визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. 
Відтак, відповідач - це особа, яка, на думку позивача порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Тобто, визначення кола відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Зазначений висновок висловлено Великою Палати Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 року у справі № 523/9076/16-ц.
Відповідно до частини першої статті 53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до спочатку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.
Зі змісту наведених норм вбачається, що третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має перебувати з однією із сторін у матеріальних правовідносинах, які в результаті прийняття судом рішення у справі зазнають певних змін.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25.06.2019 року у справі № 910/17792/17 вказала, що підставою для вступу (залучення) в судовий процес такої третьої особи є її заінтересованість у результатах вирішення спору - ймовірність виникнення в майбутньому в неї права на позов або пред`явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача. Водночас предмет спору повинен перебувати за межами цих правовідносин, інакше така особа може мати самостійні вимоги на предмет спору. Для таких третіх осіб неможливий спір про право з протилежною стороною у зазначеному процесі. Якщо такий спір допускається, то ця особа повинна мати становище співвідповідача у справі, а не третьої особи.
Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25.06.2019 у справі № 910/17792/17 дійшла висновку, що не можна покладати на третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, будь-які матеріально-правові обов`язки, а також встановлювати чи захищати їх права, тобто винести рішення або ухвалу суду про права чи обов`язки цих третіх осіб.
Враховуючи обсяг процесуальних прав та обов`язків, визначених статтями 4, 43 та 49 ЦПК України, сторонами вважаються особи, які є учасниками спірного матеріального правовідношення. Ознаками сторін, які відрізняють їх від інших осіб, які беруть участь у справі (зокрема третіх осіб) є те, що сторони - це особи, між якими виник спір про право, який є предметом розгляду та вирішення судом, та на сторони поширюються усі наслідки судового рішення.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що заявлення позовних вимог до третьої особи Комунальний концерн "Центр комунального сервісу" не передбачено вимогами цивільного процесуального закону, а відтак є окремою підставою для відмови від позову в цій частині. 
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційною розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
При цьому, оскільки у ході судового розгляду суд дійшов висновку про відмову у позові, то в силу положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України сплачений позивачем при зверненні до суду судовий збір не підлягає стягненню з відповідача. 
Керуючись ст. 2, 12, 13, 81, 141, 247, 258, 259, 263-268, 273, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Комунальний концерн "Центр комунального сервісу", про встановлення порядку користування квартирою та розподіл особових рахунків - залишити без задоволення.
Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне найменування учасників справи:
позивач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ;
відповідач - ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ;
третя особа - Комунальний концерн "Центр комунального сервісу", ЄДРПОУ 39946227, юридична адреса: м. Київ, вул. Всеволода Петріва, 10/8.

Суддя     Я.К. Левицька