ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"17" березня 2026 р. Справа№ 911/2652/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Ходаківської І.П.
суддів: Євсікова О.О. 
Демидової А.М. 

розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтернаціональна група вин України № 1"
на рішення господарського суду Київської області від 08.12.2025 (дата складання та підписання повного тексту рішення 08.12.2025)
у справі № 911/2652/25 (суддя Подоляк Ю. В.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД Рубін"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтернаціональна група вин України № 1"
про стягнення 73 819, 24 грн

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог 

У серпні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "ТД Рубін" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтернаціональна група вин України №1" (далі - відповідач), у якому просило стягнути 73 819,24 грн заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням філією відповідача зобов`язань за договором поставки від 20.09.2020 № 1ГВ-20.09.20 щодо здійснення повного розрахунку за поставлений товар згідно з видатковою накладною від 31.07.2021 № 1164 у встановлений договором строк, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню в судовому порядку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 

Рішенням господарського суду Київської області від 08.12.2025 у справі №911/2652/25 позов задоволено повністю.

Рішення суду мотивовано тим, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, тому підлягають задоволенню. При цьому суд послався на те, що позивач звернувся до суду в межах позовної давності, відтак підстави для задоволення заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності відсутні.

Короткий зміст апеляційних скарг і заперечень на неї

В апеляційній скарзі відповідач просить суд скасувати рішення господарського суду Київської області від 08.12.2025 у справі № 911/2652/25 та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга відповідача зводиться до того, що між сторонами відсутні договірні правовідносини, оскільки уповноважений орган відповідача не уповноважував Павлика М.О. укладати договори від імені відповідача, останнім вони не схвалювалися, що виключає правові підстави для стягнення заборгованості. Накладна від 31.07.2021 № 1164 та акт звірки, на думку заявника апеляційної скарги, є неналежними доказами, оскільки підписані невстановленою особою, тому не можуть братися судом до уваги як первинний документ. Крім того, скаржник вказує на пропуск позивачем позовної давності, що є підставою для відмови у позові.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач просить відмовити у її задоволенні посилаючись на те, що оскаржуване рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги його не спростовують. 

Розгляд справи Північним апеляційним господарським судом

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.01.2026 (колегія суддів: головуюча Ходаківська І. П., судді Владимиренко С. В., Демидова А. М.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтернаціональна група вин України № 1" на рішення господарського суду Київської області від 08.12.2025 у справі № 911/2652/25 та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження. Витребувано з суду першої інстанції матеріали цієї справи.

На виконання зазначеної ухвали матеріали справи надійшли до суду апеляційної інстанції 04.02.2026.

Склад суду змінено відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.03.2026.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.03.2026 справу прийнято колегією суддів у визначеному складі до провадження.

Обставини справи, встановлені судом першої та перевірені судом апеляційної інстанції, визначення відповідно до них правовідносин

Суд встановив, що правовідносини сторін врегульовані договором від 20.09.2020 № ІГВ-20.09.20 (далі - договір), за умовами пункту 1.1 якого, позивач зобов`язався передати у власність покупця алкогольну продукцію, а відповідач прийняти товар та оплатити його загальну вартість на умовах договору.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що найменування, асортимент та кількість товару погоджується сторонами та зазначаються в рахунку на оплату та/або специфікаціях (якщо специфікації складаються та підписуються сторонам). 

Згідно з пунктом 3.1 договору, ціна за одиницю товару визначається постачальником в рахунку на оплату та/або специфікаціях (якщо специфікації складаються та підписуються сторонами).

Відповідно до пунктів 6.1, 6.2, 6.4 договору, розрахунки між сторонами здійснюються в національній валюті України гривнях, шляхом перерахування коштів на рахунок постачальника згідно з Інструкцією "Про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті". Оплата за поставлений постачальником товар здійснюється покупцем протягом 14-ти календарних днів з моменту реалізації товару. Звірка взаєморозрахунків за товар здійснюється постачальником щомісяця до 10-го числа місяця, наступного за звітним місяцем. 

За умовами пункту 12.1 договору, він набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31 грудня 2020 року, а в частині виконання зобов`язань до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором.

Суд першої інстанції встановив, що на виконання умов договору позивач поставив філії відповідача товар на суму 110 032,99 грн, що підтверджується видатковою накладною від 31.07.2021 № 1164 на суму 110 032,99 грн, яка підписана в двосторонньому порядку повноваженими представниками сторін та їх підписи скріпленні печатками позивача та філії відповідача. Також в матеріалах справи наявна товарно-транспортна накладна від 31.07.2021 № Р1164.

При цьому встановлено, що оскільки філія відповідача не виконала належним чином договірні зобов`язання щодо здійснення повного розрахунку за переданий товар по вищезазначеній видатковій накладній у строк визначений договором, позивач надіслав на адресу відповідача та його філії вимогу від 07.07.2025 № 02/2, в якій вимагав сплатити заборгованість за отриманий товар в розмірі 73 819,24 грн. На підтвердження надіслання цієї вимоги, позивач подав суду фіскальний чек АТ "Укрпошта" від 07.07.2025 № 0104200222180, накладну АТ "Укрпошта" від 07.07.2025 № 0104200222180 та опис вкладення від 07.07.2025.

Утім, відповідач вимогу позивача залишив без задоволення, договірних зобов`язань щодо здійснення повного розрахунку за отриманий товар по зазначеній видатковій накладній не виконав, у зв`язку з чим, у відповідача виник борг у сумі 73819,24 грн.

Розмір наведеної заборгованості підтверджується актом звірки взаєморозрахунків, відповідно до якого сальдо на користь позивача станом на 15.02.2022 складає суму 73 819,24 грн, який підписаний уповноваженими представниками сторін та їх підписи скріпленні печатками (а.с. 20).

Крім того, встановлено, що відповідачем подано до суду першої інстанції заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

Причиною виникнення спору стало невиконання відповідачем умов договору щодо оплати наведеної суми заборгованості.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи.

Стаття 509 Цивільного кодексу України передбачає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання, в силу вимог статей 526, 525 Цивільного кодексу України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статей 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистими, сімейними, домашніми або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму (ч.1). До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не виникає з характеру відносин сторін (ч.2).

Приписами пункту 2 статті 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Із обставин справи, встановлених судом першої інстанції вбачається, що на порушення умов договору, відповідач не виконав зобов`язань щодо здійснення розрахунку за поставлений товар у строк визначений договором, у зв`язку з чим у нього утворилася заборгованість у розмірі 73819,24 грн, яка у добровільному порядку відповідачем не оплачена, оскільки доказів її сплати матеріали справи не містять.

Враховуючи доведеність позивачем тих обставин з якими він пов`язував свої вимоги, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з наведеним висновком суду, вважає його законним та обґрунтованим.

Доводи заявника апеляційної скарги про те, що між сторонами відсутні договірні правовідносини, оскільки уповноважений орган відповідача не уповноважував Павлика М.О. укладати договори від імені відповідача, останнім вони не схвалювалися, є безпідставними та спростовуються наступним.

Із встановлених судом обставин справи вбачається, що 12.05.2020 відповідач від імені якого діяв виконавчий директор Мосеєва Р.М. видала довіреність Павлику Миколі Олеговичу, строком до 12.05.2022, як директору відокремленого підрозділу Броварської філії ТОВ "Інтернаціональна група вин України № 1", за умовами якої, останній уповноважений представляти інтереси відповідача в усіх державних та недержавних установах, підприємствах та організаціях незалежно від форми власності, у відносинах з фізичними особами з усіх питань пов`язаних з господарською діяльністю Відокремленого підрозділу.

У відзиві на позовну заяву, відповідач не заперечує наведених обставин, що свідчить про те, що директор Броварської філії відповідача Павлик М.О. відповідно до Положення про філію вирішує всі питання діяльності Філії, за винятком тих, що належать до виключної компетенції Товариства, діє від імені Філії в межах, встановлених законом та довіреністю, виданою директором відповідача та має право укладати угоди, що не суперечать законодавству України від імені Філії відповідача та в межах повноважень, наданих довіреністю.

Згідно з випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань серії АГ № 527970 щодо Броварської філії відповідача, у розділі про осіб, які мають право вчиняти юридичні дії від імені юридичної особи, зазначено: "Прізвище, ім`я та по батькові осіб, які мають вчиняти юридичні дії від імені юридичної особи на підставі довіреності, у тому числі підписувати договори, - керівник відокремленого підрозділу юридичної особи: Павлик Микола Олегович згідно з Положенням про діяльність відокремленого підрозділу".

Звідси висновується, що директор філії відповідача Павлик М.О. вправі був укладати з позивачем договір поставки від 20.09.2020 № ІГВ-20.09.20. Доказів протилежного відповідачем ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції, не надано.

Відповідач не довів тієї обставини, що у директора Броварської філії Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтернаціональна група вин України № 1" Павлика М.О. були відсутні повноваження на укладення договору поставки від 20.09.2020 № ІГВ-20.09.20.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже, укладений сторонами договір поставки від 20.09.2020 № ІГВ-20.09.20 є правомірним, оскільки у встановленому законом порядку він не визнаний недійсним, доказів на підтвердження цього відповідачем суду не подано.

Щодо доводів відповідача про те, що накладна від 31.07.2021 № 1164 та акт звірки є неналежними доказами, колегія суддів зазначає наступне.

За приписами статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення Належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини. 

При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16.04.2019 зі справи №925/2301/14, від 19.06.2019 зі справи № 910/4055/18). Тобто з усіх наявних у справі доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню при вирішенні спору. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову.

Стандарт доказування "вірогідності доказів" підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають сторони. Тобто необхідним є не надання достатньої кількості доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Водночас, колегія суддів зазначає, що відповідач не надав суду першої інстанції у ході розгляду справи доказів, які б могли задовольнити стандарт доказування "вірогідності доказів" у контексті не доведення позивачем факту поставки товару, оскільки його позиція зводиться до заперечення належності доказів, наданих позивачем.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що скаржником не доведено того, що судом для встановлення обставин, що мають суттєве значення, застосовані неналежні докази у справі.

За таких обставин, посилання заявника апеляційної скарги на те, що накладна від 31.07.2021 № 1164 та акт звірки є неналежними доказами, є неспроможними та висновків суду першої інстанції не спростовують.

Щодо доводів відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з положеннями статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Частинами 3, 4 статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Разом із цим, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" з 12.03.2020 на усій території України встановлено карантин, дія якого тривала до 30.06.2023.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020 розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину".

Одночасно, відповідно до Закону України від 24.02.2022 №2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" затверджено відповідний Указ Президента України від 24.02.2022 №64/2022, яким у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022, який у подальшому неодноразово продовжувався та триває й наразі.

Згідно з пунктом 19 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії".

Врахувавши наведені вимоги законодавства та встановивши, що позивач звернувся до суду з даним позовом 21.08.2025 про що свідчить відмітка суду на позовній заяві, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не пропущений строк позовної давності, що спростовує доводи заявника апеляційної скарги у цій частині.

Доводи викладені заявником в апеляційній скарзі наведених висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки ці доводи є безпідставними і не відповідають фактичним обставинам справи, які встановлені судом у ході розгляду справи по суті спору заявлених вимог.

Доводи апеляційної скарги у своїй сукупності правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, доводи заявника апеляційної скарги не свідчать про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).

Статтею 276 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розподіл судових витрат

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтернаціональна група вин України № 1" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Київської області від 08.12.2025 у справі №911/2652/25 залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 ГПК України.

Головуючий суддя І.П. Ходаківська 

Судді О.О. Євсіков

А.М. Демидова