Справа № 462/9728/24 Головуючий у 1 інстанції: Боровков Д.О. 
Провадження № 22-ц/811/1900/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

23 березня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Ванівського О.М.,
суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,
секретаря: Костюк С.О.,
з участю: представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Мацієвської А.І.,
представника позивача – адвоката Гельо С.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 02 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки, -

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2024 року  ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки.
Свої вимоги мотивував тим, що спірна земельна ділянка належить йому, оскільки він придбав 20 вересня 2023 року на електронних торгах житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 203,6 кв.м., житловою площею 126,8 кв.м., який розташований на вказаній ділянці, та яка була надана для обслуговування вказаного будинку. У статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України відображений принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній будинку. У разі наявності в особи права власності на об`єкт нерухомості недопустимим є створення перешкод для реалізації такою особою права користування земельною ділянкою, необхідною для обслуговування її об`єкта, а також для оформлення відповідних відносин щодо цієї ділянки. В зв`язку з наведеним, просив позов задовольнити.
Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 02 травня 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки – задоволено.
Витребувано з володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 земельну ділянку, загальною площею 0,15 га кв.м., кадастровий номер 4610165500:05:002:0036, розташовану у АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3120 гривень 00 коп. судового збору.
Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_1 , яка в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Зокрема, звертає увагу на те, що 30 вересня 2010 року між її бабцею ОСОБА_3 , від імені якої на підставі довіреності від 22 вересня 2010 року, посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Н.П., діяв ОСОБА_1 , та нею, був укладений договір дарування земельної ділянки, посвідчений вказаним нотаріусом, зареєстрований в реєстрі за № 2644, відповідно до умов якого дарувальник подарувала відповідачці земельну ділянку, площею 0,1500 га, яка розташована на території Рудненської селищної ради Львівської області у АДРЕСА_1 . Вказаний договір недійсним не визнавався.
Стверджує, що судом першої інстанції не було враховано цієї важливої обставини, що ОСОБА_4 , ставши власником будинку АДРЕСА_1 ніколи не ставив вимоги до неї про витребування спірної земельної ділянки, після укладення ним договору купівлі-продажу даного будинку з ОСОБА_5 також протягом трьох років, будучи лише формально власником будинку, жодного дня в будинку не жив, вимоги про витребування земельної ділянки не заявляв. 
Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Мацієвської А.І. на підтримання доводів апеляційної скарги, представника позивача – адвоката Гельо С.Б. на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що, право власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку площею 0,15 га, яке виникло на підставі договору дарування від 30 вересня 2010 року, припинилося на підставі статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України з моменту набуття права власності ОСОБА_4 на житловий будинок АДРЕСА_1 , який розташований на вказаній земельній ділянці. У той же час, у позивача ОСОБА_2 виникло право на спірну ділянку з моменту придбання ним на електронних торгах вказаного будинку. Суд вважає недопустимою таку ситуацію, за якої право власності на будинок належить покупцю, а право на земельну ділянку залишається за іншою особою, яка до того ж діє недобросовісно.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно із ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.
Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.
При вирішенні питання щодо правомірності набуття права власності суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб, позивач набув чи має намір набути право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному законом.
Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Судом встановлено, 30 вересня 2010 року між ОСОБА_3 , від імені якої на підставі довіреності від 22 вересня 2010 року, посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Н.П., діяв ОСОБА_1 , та ОСОБА_1 , був укладений договір дарування житлового будинку, посвідчений вказаним нотаріусом, зареєстрований в реєстрі за № 2640, відповідно до умов якого дарувальник ОСОБА_3 подарувала відповідачці житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 203,6 кв.м. (а.с.18).
Також, 30 вересня 2010 року між ОСОБА_3 , від імені якої на підставі довіреності від 22 вересня 2010 року, посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Н.П., діяв ОСОБА_1 , та ОСОБА_1 , був укладений договір дарування земельної ділянки, посвідчений вказаним нотаріусом, зареєстрований в реєстрі за № 2644, відповідно до умов якого дарувальник ОСОБА_3 подарувала відповідачці земельну ділянку, площею 0,1500 га в межах згідно з планом, яка розташована на території Рудненської селищної ради Львівської області у АДРЕСА_1 , надану дарувальнику для обслуговування житлового будинку(а.с.19).
10 січня 2019 року рішенням Залізничного районного суду м. Львова у справі № 462/3210/13-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Наталія Павлівна про визнання недійсними довіреності т договору дарування і скасування реєстрації права власності ухвалено: позов задовольнити: визнати недійсною довіреність від 22 вересня 2010 року, видану ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_1 , посвідчену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Наталією Павлівною, зареєстровану в реєстрі за № 2508; визнати недійсним договір дарування житлового будинку по АДРЕСА_1 , укладений 30 вересня 2010 року між ОСОБА_3 , від імені якої діяв ОСОБА_1 згідно довіреності, посвідченої 22 вересня 2010 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Н.П., та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Наталією Павлівною, зареєстрований в реєстрі за №2640; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на житловий будинок АДРЕСА_1 від 19.10.2010 року (а.с.23-26).
Вказане рішення Залізничного районного суду м. Львова від 10 січня 2019 року постановою Львівського апеляційного суду від 27 червня 2019 року та постановою Верховного суду від 24 березня 2020 року залишено без змін (а.с.27-32).
Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, посвідченого 20 січня 2020 року державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №4-13, ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину, яка складається з житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.20).
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав № 347333050 від 20 вересня 2023 року житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 203,6 кв.м., житловою площею 126,8 кв.м., належить на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів (аукціонів) № 2594 від 20 вересня 2023 року позивачу ОСОБА_2 (а.с.11).
Зі свідоцтва серії НОМЕР_1 від 20 вересня 2023 року вбачається, що ОСОБА_2 на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 203,6 кв.м., житловою площею 126,8 кв.м., вартістю 1999400 грн., що раніше належав ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 13 серпня 2020 року за реєстровим № 3-1277(а.с.10).
Разом з тим, вищевказаний договір дарування земельної ділянки від 30 вересня 2010 року у судовому засіданні недійсним не визнавався.
Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-9930771222024 від 24 лютого 2024 року відповідачці ОСОБА_1 на праві власності належить земельна ділянка площею 0,15 га з кадастровим номером 4610165500:05:002:0036, що знаходиться АДРЕСА_1 , підставою для виникнення права слугував цивільно-правовий договір, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Н.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 2644 (а.с.12-17).
Відповідно до ч. 1 ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Згідно з ч.1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18. Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.
Також, Велика Палата Верховного Суду неодноразово нагадувала, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14 (провадження № 14-256цс18), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19) та багатьох інших.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 203,6 кв.м., розташований на земельній ділянці, загальною площею 0,15 га кв.м., кадастровий номер 4610165500:05:002:0036, яка надавалася для обслуговування вказаного будинку.
Станом на час придбання ОСОБА_2 нерухомого майна будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з електронних торгів та здійснення 20 вересня 2023 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Амбройсійчуком Л.В. реєстрації за позивачем права власності на вказаний будинок, земельна ділянка з кадастровим номером, площею 0,15 га, була зареєстрована на праві власності за відповідачкою ОСОБА_1 .
У статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України відображений принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній будинку.
У разі наявності в особи права власності на об`єкт нерухомості недопустимим є створення перешкод для реалізації такою особою права користування земельною ділянкою, необхідною для обслуговування її об`єкта, а також для оформлення відповідних відносин щодо цієї ділянки (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19).
Таким чином, ОСОБА_1 не може вважатися особою, яка правомірно володіє на праві власності та користується земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 .
Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що право власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку площею 0,15 га, яке виникло на підставі договору дарування від 30 вересня 2010 року, припинилося на підставі статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України з моменту набуття права власності ОСОБА_4 на житловий будинок АДРЕСА_1 , який розташований на вказаній земельній ділянці. У той же час, у позивача ОСОБА_2 виникло право на спірну ділянку з моменту придбання ним на електронних торгах вказаного будинку.
Вказана правова позиція знайшла своє відображення у постанові від 29 травня 2024 року у справ № 501/2318/22.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.
Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, відсутні.
Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, ст. 375, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 02 травня 2025 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повний текст постанови у зв`язку з перебуванням одного з членів колегії суддів на лікарняному складено 23 березня 2026 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.