Справа № 734/325/26 	Головуючий у 1 інстанції Бузунко О. А. 	
Провадження № 33/4823/364/26 	  	
Категорія - – ч.5 ст.126 КУпАП  	  	

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2026 року 	місто Чернігів	

Чернігівський апеляційний суд під головуванням судді Заболотного В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою захисника Студенцова О.О. в інтересах ОСОБА_1 на постанову Козелецького районного суду Чернігівської області від 04 березня 2026 року, 

В С Т А Н О В И В :
Цією постановою:
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , житель АДРЕСА_1 , 
притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.5 ст.126 КУпАП та на нього накладено стягнення у виді штрафу у розмірі 40800 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами строком на п`ять років, без оплатного вилучення транспортного засобу. 

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 665,60 грн. судового збору.

Місцевим судом встановлено, що 15 січня 2026 року, в 00 год 25 хв, у с. Кіпті, Чернігівського району Чернігівської області, дорога М-01 98 км, ОСОБА_1 керував автомобілем Lanos, д.н.з. НОМЕР_1 , не маючи права керування транспортними засобами, а саме не отримував посвідчення водія, чим порушив п.2.1 «а» Правил дорожнього руху. Правопорушення вчинено повторно протягом року.

Не погодившись із рішенням суду, захисник Студенцов О.О. подав в інтересах ОСОБА_1 апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову місцевого суду як незаконну, а провадження по справі закрити за відсутністю у діях його підзахисного складу даного адміністративного правопорушення. Вважає, що постанова місцевого суду прийнята передчасно та з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, а також з порушенням норм матеріального і процесуального права. В обґрунтування скарги посилається на те, що у порушення вимог ст.268 КУпАП, суд розглянув справу за відсутності ОСОБА_1 та його захисника, попри те, що стороною захисту було подано належне клопотання про відкладення розгляду справи. Вказує, що матеріали справи містять копії постанов та інших документів, які мають вкрай низьку якість відтворення, а тому не можуть вважатися належними доказами у розумінні ст.251 КУпАП. Апелянт зазначає, що повторність правопорушення фактично не доведена, крім того суд не надав оцінки доказам, лише обмежився їх переліком. Звертає увагу на те, що місцевий суд не дослідив питання належності підвідомчості та безпідставно відмовив у передачі матеріалів до Військової служби правопорядку. 

У судове засідання апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його захисник не з`явилися, про час і місце розгляду справи були поінформовані належним чином. При цьому, захисник Студенцов О.О. надіслав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без їх участі, апеляційну скаргу підтримує в повному обсязі.
Відповідно до вимог ч.6 ст.294 КУпАП участь особи, яка подала скаргу, чи інших осіб, які беруть участь у провадженні справи про адміністративне правопорушення, в розгляді справи судом апеляційної інстанції, не є обов`язковою. Наведене положення відповідає практиці Європейського суду з прав людини, аналіз якої свідчить про те, що відсутність особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, під час розгляду справи судом апеляційної інстанції не може автоматично вважатися порушенням п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.ст. 245, 251, 252, 280, 283 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, а також іншими документами.

Пунктом 2.1 «а» Правил дорожнього руху встановлено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Згідно з ч.9 ст.15 Закону України «Про дорожній рух», право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії.

Частина 5 ст.126 КУпАП передбачає відповідальність за повторне протягом року вчинення порушень, передбачених частинами другою - четвертою цієї статті, а саме: керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом; керування транспортним засобом особою, стосовно якої встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами; керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами.

Як зазначено у протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 566976 від 15.01.2026, ОСОБА_1 , 15 січня 2026 року, в 00 год 25 хв, у с. Кіпті, дорога М-01 98 км, керував автомобілем Lanos, д.н.з. НОМЕР_1 , не маючи права керування транспортними засобами, а саме не отримував посвідчення відповідної категорії, чим повторно протягом року вчинив правопорушення (30.08.2025 винесено постанову ЕНА5607400 за ч.2 ст.126 КУпАП), чим порушив п.2.1 «а» Правил дщорожнього руху, за що відповідальність передбачена ч.5 ст.126 КУпАП (а.с.2).
Викладені у даному протоколі факти ОСОБА_1 власноруч підтвердив своїм підписом та в графі «пояснення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності», по суті порушення особисто написав «за службовою необхідністю» (а.с.2).
Отже, вказаний протокол є документом, що офіційно засвідчує факт учинення неправомірних дій, і є одним із джерел доказів, в силу положень ст.251 КУпАП.

Також винуватість ОСОБА_1 підтверджується:
- копією постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 5607400 від 30.08.2025, відповідно до якої 30 серпня 2025 року на ОСОБА_1 було накладено адміністративне стягнення за ч.2 ст.126 КУпАП (а.с.3),
- довідкою старшого інспектора ВАП УПП в Чернігівській області, відповідно до якої ОСОБА_1 посвідчення водія не отримував (а.с.5).

Із переглянутого апеляційним судом відеозапису з нагрудної камери поліцейського убачається, що автомобіль під керуванням ОСОБА_1 був зупинений працівниками поліції за порушення комендантської години. Під час перевірки було з`ясовано, що останній не має права керування транспортними засобами, а саме не отримував посвідчення відповідної категорії. Також було встановлено, що останній протягом року вже притягувався до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.126 КУпАП. 

Наведені докази є належними, достовірними та достатніми, у своїй сукупності свідчать про те, що ОСОБА_1 своїми діями вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.5 ст.126 КУпАП.

Доводи апелянта про відсутність у діях ОСОБА_1 ознак повторності, є непереконливими, так як згідно з диспозицією ч.5 ст.126 КУпАП відповідальність настає саме за повторне вчинення протягом року правопорушень, передбачених частинами 2-4 ст.126 КУпАП. 
Крім того, п.3 Розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затверджених наказом МВС України від 07.11.2017 №1395, визначено, що повторність правопорушення - повторне вчинення протягом року адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена відповідними статями КУпАП та визначається за фактами винесених постанов у справах про адміністративні правопорушення, які набрали законної сили крім правопорушень, відповідальність за які передбачена ч.3 ст.130 КУпАП.

Як убачається з матеріалів справи, постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА № 5607400 від 30.08.2025, відповідно до якої 30 серпня 2025 року до ОСОБА_1 застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3400 грн за вчинене адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.126 КУпАП, унаслідок чого він не є особою, звільненою від адміністративної відповідальності або особою, відносно якої закрито провадження у справі, та є особою, яка визнана винною у вчиненні адміністративного правопорушення. Матеріали справи не містять даних про те, що зазначена постанова скасована.
Доказів про скасування постанови за ч.2 ст.126 КУпАП на момент розгляду даної справи ОСОБА_1 не надано.

У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29 червня 2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Керування транспортним засобом особою, яка не має права на керування транспортним засобом, вчинене повторно після накладення адміністративного стягнення, віднесене до грубих порушень правил безпеки руху, які вчинені навмисно і свідчать про підвищену суспільну шкідливість у зв`язку з чим і передбачена сувора відповідальність в порівнянні з іншими правопорушеннями.

При цьому, доводи сторони захисту про недопустимість в якості належного і допустимого доказу у справі копії постанови про адміністративне правопорушення із посиланням на те, що вона є нечитабельною, є цілком безпідставними, оскільки з її змісту являється можливим встановити, у тому числі, - місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення.

Твердження апелянта, що справа про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 розглянуто неповноважним судом, є необґрунтованими, так як правопорушення, вчинені військовослужбовцями, розглядаються судами загальної юрисдикції, оскільки в Україні інститут військових судів було ліквідовано.

Посилання апелянта на те, що під час розгляду справи в місцевому суді були порушені права ОСОБА_1 , так як розгляд справи було здійснено без участі останнього, не знайшло свого об`єктивного підтвердження, оскільки статтею 268 КУпАП визначений вичерпний перелік категорій справ про адміністративні правопорушення, розгляд яких передбачає обов`язкову участь особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, проте стаття 126 КУпАП до цього переліку не входить.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що захисник ініціював відкладення судового розгляду, який був призначений на 03 лютого 2026 року, у зв`язку з укладенням договору про надання правової допомоги та надання можливості ознайомитись з матеріалами справи. Розгляд справи відкладено на 23.02.2026 року.
23 лютого 2026 року від захисника надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із з об`єктивною відсутністю технічної можливості участі захисника через погодинні відключення електроенергії та неможливістю участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, у зв`язку з проходженням військової служби в умовах воєнного стану. Розгляд справи відкладено на 04 березня 2026 року. 
В подальшому, жодних заяв та клопотань, щодо відкладення розгляду справи від особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, та його захисника до суду не надходило, тому 04 березня 2026 року місцевий суд розглянув справу про адміністративне правопорушення за наявними матеріалами та доказами.
При цьому, у матеріалах провадження також наявні СМС-повідомлення з інформуванням про час та місце розгляду справи, які надсилалися, зокрема, і особі, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 . 

Також, апеляційним судом враховується практика Європейського суду з прав людини, яка визначає, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
А тому, місцевий суд дійшов правильного висновку про можливість розгляду справи за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не містять посилань на докази, які б не були предметом дослідження в суді першої інстанції, або порушень судом вимог матеріального або процесуального закону, які б спростовували висновки суду і були б підставами для зміни або скасування судового рішення.

Відтак, доводи апелянта про відсутність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, не заслуговують на увагу. Таку позицію сторони захисту слід розцінювати, як намагання ОСОБА_1 уникнути установленої законом відповідальності за скоєне. 

Отже, викладені обставини вказують на те, що місцевий суд повно і всебічно дослідив матеріали справи, дав правильну оцінку доказам та обґрунтовано визнав ОСОБА_1 винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП, оскільки він повторно протягом року керував транспортним засобом, не маючи права керування транспортними засобами, чим порушив п.2.1 «а» Правил дорожнього руху, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Стягнення ОСОБА_1 призначено у відповідності з вимогами ст.33 КУпАП, у розмірі, визначеному санкцією ч.5 ст.126 КУпАП, за якою його притягнуто до адміністративної відповідальності.

За таких обставин, постанова суду першої інстанції відповідає вимогам закону, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для її зміни чи скасування.

Керуючись ст.294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд, 

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу захисника Студенцова О.О. в інтересах ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а постанову Козелецького районного суду Чернігівської області від 04 березня 2026 року щодо ОСОБА_1 - без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає. 

Суддя	В. М. Заболотний